Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 01 березня 2019 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 16 470,00 доларів США, які відповідач зобов`язалась повернути до 01 грудня 2019 року, про що [PERSON] була складена розписка. Позивач кошти у визначеному розмірі передав, однак відповідач борг не повернула. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача в усному порядку з вимогами щодо повернення коштів, на що відповідач вказувала про те, що поверне кошти в найближчий час. Однак, станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач кошти не повернула, тому позивач змушений був звернутися за захистом своїх прав. 11 січня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому фактично позовні вимоги визнала та зазначила, що нею дійсно бралися кошти у позивача у вказано розмірі. Дані кошти були необхідні для розвитку бізнесу, яким займалась відповідачка. Однак, із введенням в країні карантинних обмежень магазин не працював, фінансове становище відповідача погіршилося та бізнес не приносив прибутку. Відповідач намагалась врегулювати це питання в досудовому порядку та віддати позивачу частину коштів, однак останній відмовився та повідомив, що звернувся до суду з позовом. Натомість, відповідач заперечувала щодо стягнення з неї суми 3% річних. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Подала клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києа від 27 серпня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні 12 січня 2022 року судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про перенесення розгляду справи на іншу дату. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно вимог ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2019 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 16 470 доларів США, які остання зобов`язалась повернути в строк до 01 грудня 2019 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 01 березня 2019 року. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Відповідно до змісту позовних вимог позивач просить стягнути суму заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики більше того, відповідач в поданому відзиві підтвердила факт отриманні від позивача коштів у заявленому розмірі та фактично визнала позовні вимоги в частині суми боргу по розписці, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 16 470,00 доларів США. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув грошові кошти відповідно до договору позики від 01 березня 2019 року. Таким чином, суд бере за основу розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних на загальну суму 22 547,88 гривень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 462 183,24 грн. та 3 % річних в сумі 22 547.88 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4621,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved