Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції у Донецькій області про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Позовна заява мотивована тим, що 13 лютого 2008 року працівниками відділу податкової міліції Державної податкової інспекції в Кіровському районі міста Донецька було проведено огляд приміщення Приватного підприємства «Візантія» (далі - ПП «Візантія»), у зв`язку з чим виявлено 251 пляшку лікеро-горілчаних виробів, що начебто створило загрозу життю та здоров`ю людей. 28 березня 2008 року Прокуратурою Кіровського району міста Донецька порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 204 КК України. 07 серпня 2008 року позивачу було пред`явлено обвинувачення за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 204 КК України. Постановою прокурора Кіровського району міста Донецька від 19 березня 2012 року пред`явлене обвинувачення змінено з частини третьої на частину першу статті 204 КК України. Вироком Кіровського районного суду міста Донецька від 17 квітня 2012 року її було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 204 КК України з призначеним покаранням у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн з конфіскацією лікеро-горілчаних виробів у кількості 155 пляшок та на підставі статті 49 КК України від призначеного покарання її було звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2012 року вирок Кіровського районного суду міста Донецька від 17 квітня 2012 року скасовано, справу направлено для додаткового розслідування. Постановою старшого слідчого Слідчого управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 лютого 2013 року зазначене кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в її діях ознак кримінального правопорушення. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року, на її користь стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування майнової шкоди. Вказує, що після закриття кримінального провадження слідчий, який проводив слідчі дії не роз`яснив їй порядок поновлення порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Посилаючись на вищевказане, просила суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету матеріальну шкоду у вигляді витрат на юридичну допомогу, надану під час досудового слідства, у розмірі 10 112,70 грн та 3 % річних - 909,77 грн; зобов`язати відшкодувати Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у відкритті провадження у справі відмовлено . Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року скасовано, питання щодо відкриття провадження у справі направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року у відкритті провадження у справі відмовлено. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 04 січня 2018 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 січня 2018 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без розгляду. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 23 червня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2020 рокубуло скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21.07.2021 справу прийнято до провадження судді та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.09.20201 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14.12.2022 у позивача витребувано оргиніалидокументів долучених до позовної заяви. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19.01.2022 у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Головного управління Національної поліції у Донецькій області надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Також суду надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що законодавством чітко визначений порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури суду. При цьому встановлення розміру шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Також, звернула увагу на те, що позов та доданi до нього матерiали містять копію договору № 14 про надання правової допомоги, укладеного мiж [PERSON] та адвокатом Пашковим М.З., та копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 14 та № 10 про сплату 1400 грн. та 2000 грн. відповідно. В обох квитанціях підставою для сплати зазначено: «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины». При цьому вищевказаний договір укладений тільки на суму 1400 грн. Таким чином, за наявності вище перелічених підстав для відшкодування позивачеві витрат, понесених у зв`язку із незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, що завершилось закриттям кримінального провадження, наявними та допустимими доказами оплати адвокату вартості наданих ним в ході кримінального провадження юридичних послуг могли бути первісний платіжний документ квитанція до прибуткового касового ордеру N 14 від 28.07.2008 i договір № 14 від 29.07 2008 про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Пашковим М.З. з визначенням переліку правничих послуг і обумовленою сумою гонорару 1400 грн. Однак, квитанція № 14 виписана на день раніше, ніж укладений позивачем договір, що ставить під сумнів ці письмові докази, копії яких, не засвідченні у встановленому порядку. Квитанція № 10 від 15.04.2010 взагалі не відповідає будь-якому договору з певним узгодженим обсягом робіт правника Вiдомостей про внесення будь-яких змін до договору № 14 від 29.07 2008 та розширення переліку послуг матерiали позову не містять. Все це в сукупності свідчить про неналежність цих документів як доказів здійснення оплати позивачем юридичних послуг у заявленому до стягнення розмірі. Крім того, позивачем безпідставно обраховано розмiр школи, шо підлягає відшкодуванню із застосуванням індексу інфляції.У задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Представник прокуратури Донецької області надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суду надано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки [PERSON] раніше зверталась до суду з позовом про відшкодування 3400 грн. матеріальної шкоди за надання юридичної допомоги, та по справі було закрито провадження, оскільки визначення шкоди внаслідок сплати особою за надання юридичної допомоги віднесено до компетенції відповідних органів, а не суду. Представник Державної казначейської служби України просив проводити розгляд справи за його відсутності. Надав суду відзив в якому зазначено, що позивач у своїй позовній заяві не довела належними доказами, що Державною казначейською службою було порушено її права та інтереси, у доданих до позову документах взагалі відсутня інформація щодо причетності Управління до неправомірних дій органів досудового розслідування. Вважав позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просив у їх задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Cудом встановлено, що 13.02.2008 працівниками відділу податкової міліції Державної податкової інспекції в Кіровському районі м.Донецька проведено огляд приміщення приватного підприємства «Византія» за адресою: м.Донецьк, вул.Островського, буд. 20, у ході якого виявлено 251 пляшку горілки, 15 пляшок вина, 3 пляшки шампанського, 58 пляшок слабоалкогольних напоїв, 229 пачок сигарет, що підтверджується відповідним протоколом огляду від 13.02.2008. За фактом незаконної реалізації ПП «Византія» лікеро-горілчаних виробів, що становлять загрозу для життя та здоров`я людей, прокуратурою Кіровського району м.Донецька 28.03.2008 було порушено кримінальну справу № 05-38789 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 204 КК України, досудове розслідування якої проводилося СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, що підтверджується постановою № 105-38789 про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та про порушення кримінальної справи прокурора Кіровського району м. Донецька від 28.03.2008. 07.08.2008 [PERSON] пред`явлено обвинувачення за ознаками злочину, передбаченого ч.3ст.204 КК України, а 11.09.2008 кримінальну справу з обвинувальним актом направлено до Кіровського районного суду м.Донецька. Постановою прокурора від 19.03.2012 пред`явлене обвинувачення змінено з ч.3 на ч.1ст.204КК України. Відповідно до вироку Кіровського районного суду м.Донецька від 17.04.2012 [PERSON] була визнана винною у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, з призначенням покарання у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн., з конфіскацією лікеро-горілчаних виробів, у кількості 155 пляшок. На підставіст. 49 КК України від призначеного покарання звільнена, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28.09.2012 зазначений вирок суду скасовано, справу направлено для додаткового розслідування. Постановою старшого слідчого СУ ДПС у Донецькій області від 22.02.2013 кримінальне провадження №12012050880000381 за ч.1ст.204 КК Україниза фактом вилучення горілчаної продукції в магазині ПП «Византія» 13.02.2008, закрито, у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб ПП «Византія» ознак кримінального правопорушення. З доданих до позовної заяви копії договору № 14 від 29.07.2008 року про надання правової допомоги, укладеного мiж [PERSON] та адвокатом Пашковим М.З., вбачається, що його було укладено на «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины». Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що вартість послуг адвоката складає 1400 грн, які клієнт сплачує адвокату протягом 3 днів після підписання договора. Відповідно до копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 14 від 28.07.2008 року вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату Пашкову М.З. 1400 грн.(підстава «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины»). та №10 від 15.04.2010 року сплатила адвокату Пашкову М.З. 2000 грн.(підстава «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины»). При цьому вiдомостей про внесення будь-яких змін до договору № 14 від 29.07 2008 та розширення переліку послуг матерiали позову не містять. Статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. При цьому порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом ( ч. 7 ст. 1176 ЦК України). У даному випадку спеціальним Законом, який регулює спірні правовідносини, - а саме порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянину органами, що здійснюють, зокрема досудове розслідування та оперативно-розшукову діяльність, - є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР (далі за текстом Закон України № 266/94-ВР) Відповідно до статті 1 Закону України № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно із ч. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними устатті 1цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Статтею 3Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбаченіпунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене впункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. Для визначення та встановлення порядку застосування Закону України № 266/94-ВР спільним наказом Міністерства Юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 було затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суд» (далі за текстом Положення № 6/5/3/41). Стаття 7 Положення № 6/5/3/41 кореспондує ст.3 Закону України № 266/94-ВР та визначає що підлягає відшкодуванню громадянину у разі незаконних дій органів досудового розслідування, зокрема майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт (ч. 2 ст. 7 Положення № 6/5/3/41); штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином (ч. 3 ст.7 Положення № 6/5/3/41); суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги (ч. 4 ст. 7 Положення № 6/5/3/41). Статтями 11,12 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання. Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Таким чином, вбачається, що законодавством чітко визначений порядок відшкодування шкоди, завданоi громадяниновi незаконними дiями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. При цьому встановлення розміру шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Однак, оскільки можливість стягнення понесених позивачем витрат з оплати правової допомоги з використанням передбачених кримінально процесуальним законодавством, a також можливостями за статтями спеціального Закону шляхом звернення до керівника слідчого органу і прийняття тим вiдповiдного рiшення позивачем була вичерпана і не призвела до позитивного результату, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у цій справі, суд вважає можливим судовий розгляд вимоги позивача в порядку цивільного судочинства. Згідно ст.3 ЦПК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК Україниздійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цьогокодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змістуст.11 ЦК Україницивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений вст. 16 ЦК України. Так, згідно зст.16 ЦК Україниспособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права, 2) визнання правочину недійсним, 3) припинення дії, яка порушує право, 4) відновлення становища, яке існувало до порушення, 5) примусове виконання обовязку в натурі, 6) зміна правовідношення, 7) припинення правовідношення, 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14 -144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (№12-304гс18). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Вимогами ст.95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду із позовом позивач зобов`язаний довести, яким чином дії відповідача порушють його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Отже, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що звертаючись до суду з позовом позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів, оскільки суду надано копії договору про надання правової допомоги та квитанцій, також відповідно до копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 14 від 28.07.2008 року вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату Пашкову М.З. 1400 грн.(підстава «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины»). та №10 від 15.04.2010 року сплатила адвокату Пашкову М.З. 2000 грн.(підстава «соглашение на ведение уголовного дела по ст. 204 ч. 3 УК Украины»). При цьому вiдомостей про внесення будь-яких змін до договору № 14 від 29.07 2008 та розширення переліку послуг матерiали позову не містять. Судом вживалися звходи щодо повного, всебічного розгляду справи, справа перебувала в провадженні суду тривалий час та позивач не скористалася належним чином своїм павром на надання суду доказів на підтвердження понесених нею витрат за надання їй юридичної допомоги. Будь яких інших доказів матеріали справи не містять. Суд не може робити свої висновки на припущеннях та не наділений повноваженнями самостійно збирати докази. Також суд відхиляє посилання позивача, що вважати ці документи засвідченими на підставі того, що попередні судді були ознайомлені із оригіналами документів, оскільки зазначене не відповідає вимогам ЦПК України щодо надання суду сторонами доказів. Таким чином, оскільки відповідачем ставиться під сумнів відповідність наданих суду копій квитанцій та договору, які належним чином не посвідчені, ориганли зазначених документів позивачем суду не надано та враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач на обґрунтування своїх позовних вимог не довів наявності обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed