Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

До суду надійшла позовна заява (з урахуванням нової редакції) [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Комарницька О.В., в якій сторона позивача просить: 1. визнати недійсним договір дарування від 19.06.2014 року житлового будинку загальною площею 1179,6 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 19.06.2021 року приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В.; 2. визнати недійсним договір дарування від 19.06.2014 року земельної ділянки з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, площею 0,1008 га, за адресою: [ADDRESS] , № 1339, посвідчений 19.06.2021 року приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В.; 3. визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 1179,6 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; 4. визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, площею 0,1008 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку; 5. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13894607, прийняте приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В. про державну реєстрацію права власності на 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 357858480389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, серія та номер: 1335, виданого 19.06.2014 року; 6. скасувати запис про право власності № 6065228 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна; 7. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13893114, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 357847980389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 1334, виданого 19.06.2014 року; 8. скасувати запис про право власності № 6064867 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна; 9. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13894607, про державну реєстрацію права власності на 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 357858480389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, серія та номер: 1335, виданого 19.06.2014 року; 10. скасувати запис про право власності № 6065229 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна; 11. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13893114, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 357847980389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 1334, виданого 19.06.2014 року; 12. скасувати запис про право власності № 6064868 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна; 13. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13894607, про державну реєстрацію права власності на 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 357858480389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, серія та номер: 1335, виданого 19.06.2014 року; 14. скасувати запис про право власності № 6065230 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна. 15. скасувати рішення від 19.06.2014 року, індексний номер 13893114, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 357847980389, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 1334, виданого 19.06.2014 року; 16. скасувати запис про право власності № 6064869 від 19.06.2014 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний вище об`єкт нерухомого майна. У позовній заяві в новій реакції, що надійшла до суду 17.09.2021 року на виконання вимог ухвали від 31.08.2021 року, стороною позивача зазначено, що з 24.02.1996 року по 24.09.2015 року [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , від якого вони мають трьох доньок - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 24.09.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб між позивачем та підповідачем-1 розірвано. У подальшому, з метою врегулювання усіх майнових та немайнових питань щодо утримання дітей, [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Так, зокрема, вони дійшли згоди про припинення обов`язку позивача сплачувати аліменти на усіх трьох доньок у разі передання права власності на 2 об`єкти нерухомого майна: - земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, площею 0,1008 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку; - будинок площею 1179,6 кв. м., за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 984829, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 14.11.2007 року. Жилий будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Головним управлінням житлового забезпечення від 09.07.2012 року. 01.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] підписали письмову угоду (меморандум) про досягнення домовленостей про припинення прав на аліменти для дітей у зв`язку із переданням прав власності на будинок та земельну ділянку. 17.06.2014 року сторони уклали додаткову угоду до вказаного Меморандуму, де підтвердили свої дійсні наміри укладення саме договору про припинення прав на аліменти у зв`язку із передачею прав на будинок та земельну ділянку на [ADDRESS] . Крім того, згідно із п. 4 додаткової угоди до Меморандуму, з метою конкретизації порядку укладення обумовленого Договору, сторони домовились, що укладення Договору буде відбуватись 19.06.2014 року о 10. 00 у приватного нотаріуса КМНО Комарницької О.В. за адресою: [ADDRESS] . В обумовлений день та час позивач та підповідач-1 з`явились до нотаріуса з метою підписання договору та повідомили, що хочуть укласти саме договір про припинення прав на аліменти у зв`язку із переданням прав власності на об`єкти нерухомості. Однак, через поспіх нотаріуса, було підписано не договір по припинення прав на аліменти у зв`язку із передачею прав власності на будинок та землю, а було підписано два договори дарування вказаних об`єктів нерухомості, зареєстровані в реєстрі за № 1339 та № 1336. До 2021 року [PERSON] був переконаний у тому, що укладено саме договір у порядку ст. 190 Сімейного кодексу України, а не договір дарування. Однак, 20.06.2021 року позивачем було отримано претензію від [PERSON] про необхідність сплати аліментів, а також про погашення заборгованості за останні 7 років. Відтак, вважає, що фактично сторони помилились у природі договору, оскільки мали намір укласти договір про припинення прав на аліменти у зв`язку із переданням прав власності на об`єкти нерухомого майна, однак фактично було укладено договори дарування. У свою чергу, враховуючи бажання відповідача мати саме щомісячні аліменти, а не об`єкти нерухомості на праві власності доньок, помилка є безповоротньою і тому є об`єктивна необхідність у визнанні договорів дарування недійсними з огляду на помилку під час їх вчинення. Також стороною позивача зазначено, що жодного порушення майнових чи житлових прав дітей не буде у зв`язку із визнанням недійсними оспорюваних договорів з огляду на те, що у матері доньок - [PERSON] - на праві власності наявні 3 квартири у м. Києва. Крім того, у доньок також на праві власності є інші об`єкти нерухомості. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.01.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року відкрито спрощене загальне провадження та призначено та призначено підготовче засідання на 02.11.2021 року. У попередні призначені підготовчі засідання, так само як і 12.01.2022 року, сторони не з`явилися. 12.01.2022 року представником позивача - адвокатом Боримською І.О. через канцелярію суду було подано клопотання, з якого вбачається, що вона просить проводити розгляд справи без її участі та участі позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представником відповідача - адвокатом Демченком Ю.В. 12.01.2022 року було подано заяву, в якій він зазначив про те, що відповідач позов визнає та не заперечує проти його задоволення, просить прийняти рішення у підготовчому засіданні, яке проводити без його участі, наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 24.02.1996 року перебував з [PERSON] у шлюбі, який 24.09.2015 року було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва та від якого вони мають трьох доньок - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. 01.06.2014 року позивач (батько) та відповідач (мати, яка діє від імені дітей) підписали меморандум (попередню домовленість) про досягнення домовленостей про припинення прав на аліменти для дітей у зв`язку із переданням прав власності на будинок та земельну ділянку, згідно п. 6 якого сторони попередньо домовились укласти договір про припинення прав на аліменти для дітей у зв`язку із переданням прав власності на будинок та земельну ділянку не пізніше 19.06.2014 року. угода буде здійснена у приватного нотаріуса Комарницької О.В. Про дату та час Сторони домовляються додатково шляхом підписання додаткової угоди або ж шляхом усних перемовин. За умовами меморандуму позивач підтвердив, що в рахунок обов`язку з оплати аліментів передасть дітям право власності на будинок площею 1179,6 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, площею 0,1008 га, за адресою: [ADDRESS] (п.п.4, 5). 17.06.2014 року сторони підписали додаткову угоду до вказаного Меморандуму, де підтвердили свої наміри укласти договір про припинення прав на аліменти у зв`язку із передачею прав на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . За п. 4 додаткової угоди, з метою конкретизації порядку укладення такого Договору, сторони прийшли до згоди укласти Договір буде 19.06.2014 року о 10:00 у приватного нотаріуса КМНО Комарницької О.В., за адресою: [ADDRESS] . За доводами сторони позивача, які були визнані стороною відповідача, в обумовлений день та час вони з`явились до нотаріуса з метою підписання договору та повідомили, що хочуть укласти саме договір про припинення прав на аліменти у зв`язку із переданням прав власності на об`єкти нерухомості. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За положеннями ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Разом з тим, як зазначено в позові, помилково було підписано не договір по припинення прав на аліменти у зв`язку із передачею прав власності на будинок та землю, а два договори дарування вказаних об`єктів нерухомості. Так, 19.06.2014 року було укладено та підписано Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером: 8000000000:72:158:0022, площею 0,1008 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1339; та Договір дарування жилого будинку площею 1179,6 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1336. За твердженнями сторони позивача, до 2021 року [PERSON] був переконаний у тому, що укладено саме договір у порядку ст. 190 Сімейного кодексу України, а не договір дарування. Однак, 20.06.2021 року позивачем було отримано претензію від [PERSON] про необхідність сплати аліментів, а також про погашення заборгованості за останні 7 років. Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Сторона позивача стверджує, що враховуючи фактичні обставини укладення договорів дарування, сторони помилились як щодо природи правочину, так і щодо прав і обов`язків сторін під час укладення таких договорів. На підтвердження вказаних обставин, а саме того, що помилка дійсно мала місце, позивачем надано наступні докази: лист-повідомлення від 12.05.2014 року із пропозицією вирішення питання про аліменти від [PERSON] на ім`я [PERSON] ; меморандум від 01.06.2014 року про досягнення домовленості на укладення договору про припинення прав на аліменти; додаткова угода до меморандуму від 17.06.2014 року, в якій було чітко узгоджено дату, час та місце посвідчення конкретного договору. Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 року (справа № 759/17065/14-). Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У своїй постанові від 05.09.2019 року (справа № 638/2304/17 ) Верховний Суд зауважив, що недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Виходячи з викладу обставин в позовній заяві, позивач вважав, що у зв`язку із укладенням договору передає право власності на належні йому будинок та земельну ділянку та при цьому звільняється від обов`язку сплачувати аліменти. Проте, позивач не втратив обов`язку сплачувати аліменти, однак при цьому, право власності на жилий будинок та земельну ділянку перейшло від нього до відповідача за договором дарування. Відповідно дост. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами сторони позивача, які були визнані стороною відповідача, про те, що обидві сторони дійсно мали намір укласти договір в порядку ст. 190 Сімейного кодексу України, а не договори дарування, правова природа яких зовсім інша, а такому вимоги щодо визнання їх недійсними ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України, за положеннями якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). За висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 року (справа № 909/968/16) рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. У своїх постановах від 29.05.2019 року (справа № 367/2022/15-ц) та від 20.11.2019 року (справа № 802/1340/18-а) Велика палата Верховного Суду прийшла до іншого висновку, за яким рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (ч. 2 ст. 26 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 року, що набрав чинності 16.01.2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п/п «а» п. 2 ч. 6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п/п «а» п. 2 ч. 6 ст.37цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, згідно із положеннями наведеного Законом рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За таких обставин, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію та записів про право власності та визнання права власності також підлягають задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 24 970 грн.

Outcome: approved