Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, відповідно до змісту якої просить: - визнати недійсним договір дарування, укладений 31.03.2021 між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження житлового будинку, площею 200,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим припинити право власності [PERSON] на вказане майно; - визнати недійсним договір дарування, укладений 31.03.2021 між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження земельної ділянки, площею 0,1214 га, кадастровий номер 1810400000:01:026:0507, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим припинити право власності [PERSON] на вказане майно. Також просить стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який оформлено написаною позичальником власноруч борговою розпискою. За її умовами [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 187085 грн. до 28.02.2020 під 10 % в місяць в разі неповернення позики у встановлений строк, проте запозичені кошти в повному обсязі не повернуті позичальнику, боржником було здійснено боржником платіж 29.02.2020 в сумі 31000 грн. Від будь-яких контактів щодо повернення залишку заборгованості [PERSON] уникала в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із відповідним позом. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.03.2021 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 156085,00 грн, 93651,00 грн відсотків за користування позикою та 2029,10 грн інфляційних витрат. За вказаним рішенням [PERSON] отримав виконавчі листи. Позивачу стало відомо, що [PERSON] з метою уникнення виконання вказаного рішення суду відчужила за договором дарування від 31.03.2021 житловий будинок, площею 200,2 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1214 га, кадастровий номер 1810400000:01:026:0507 розташовані за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом для захисту прав позивача. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 18.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляу та відкрито загальне позовне провадження. 09.06.2021 відповідачем [PERSON] подано заяву про відвід судді у даній справі. Ухвалою суду від 10.06.2021 заяву [PERSON] визнано необґрунтованою, цивільну справу передано до канцелярії суду для вирішення відводу у відповідності до вимог ч.3 ст.40 та ч.1 ст.33 ЦПК України. 10.06.2021 відповідачем [PERSON] подано заяву про відвід судді у даній справі. Ухвалою суду від 10.06.2021 заяву [PERSON] визнано необґрунтованою, цивільну справу передано до канцелярії суду для вирішення відводу у відповідності до вимог ч.3 ст.40 та ч.1 ст.33 ЦПК України. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Большакової Т.Б. по цивільній справі №274/2699/21. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Большакової Т.Б. по цивільній справі №274/2699/21. Відповідач [PERSON] 16.07.2021 подала до суду заяву про зупинення провадження по справі до прийняття остаточного рішення по цивільній справі №274/5693/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Представником позивача 20.10.2021 подано до суду заяву, в якій просить відмовити у задоволенні клопотання [PERSON] у зв`язку з закриттям апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] . Ухвалою суду від 20.10.2021 у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 20.10.2021 закрито проведення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Відповідачі в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. Зокрема, [PERSON] пояснив, що фактично він являється власником, вказаного у договорі дарування, майна, а [PERSON] шляхом укладення спірних договорів повернула вказане майно йому у власність. При розгляді цивільної справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду. Судом встановлено, що 22.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що складена розписка, за якою [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 187085,00 грн до 28.02.2020, у разі прострочення повернення боргу [PERSON] зобов`язується сплачувати відсотки - 10 % в місяць. [PERSON] звернувся до суду з позовом. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.03.2021 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 156085,00 грн, 93651,00 грн відсоток за користування позикою та 2029,10 грн інфляційних втрат. Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області 08.04.2021 видано виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 156085,00 грн, 93651,00 грн відсоток за користування позикою та 2029,10 грн інфляційних втрат та судові витрати в сумі 2517,65 грн. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 221460672 від 25.08.2020, земельна ділянка 0,1214 га кадастровий номер 1810400000:01:026:0507, житловий будинок за адресою [ADDRESS] 66,9 кв.м., належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 252286241 від 12.04.2021, житловий будинок за адресою [ADDRESS] загальною площею 200,2 кв.м, земельна ділянка 1810400000:01:026:0507, площею 0,1214 га з 31.03.2021 належить на праві приватної власності [PERSON] . Договором дарування житлового будинку від 31.03.2021 [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняв у власність (дарунок) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок розташований на приватизованій земельній ділянці кадастровий номер 1810400000:01:026:0507, загальною площею 0,1214 га, дарування якої оормлено одночасно окремим договором. Договором дарування земельної ділянки від 31.03.2021 [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняв у власність (дарунок) земельну ділянку кадастровий номер 1810400000:01:026:0507, загальною площею 0,1214 га, яка розташована по [ADDRESS] . Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування, посилався на те, що вказаний правочин укладений відповідачами з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника, сторони уклали договір без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою уникнення [PERSON] у майбутньому звернення стягнення на належне їй на праві власності нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з неї боргового зобов`язання перед позивачем, яке виникло з договору позики від 22.01.2020 та за рішенням суду має бути стягнуто на користь позивача у розмірі 156085,00 грн, 93651,00 грн відсоток за користування позикою, 2029,10 грн інфляційних втрат та судові витрати в сумі 2517,65 грн. , рішення суду є невиконаним. Відчужуючи безоплатно належний [PERSON] на праві власності житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] , який є батьком її чоловіка, [PERSON] була обізнана про те, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.03.2021 стягнуто з неї на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 156085,00 грн, 93651,00 грн відсоток за користування позикою та 2029,10 грн інфляційних втрат. Окрім того, за наявності вказаного рішення [PERSON] могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. При цьому, [PERSON] залишається зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки при укладенні 31.03.2021 оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] V. Розподіл судових витрат На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого в розмірі 2236,40 грн в частковому порядку по 1118,20 грн з кожного.

Outcome: approved