Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він знаходився у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Шахта Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля», наказом № 161-к від 01 червня 2020 року був звільнений з посади начальника зміни за станом здоров`я який перешкоджає продовження даної роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. У березні 2021року позивачу стало відомо про заборгованість з виплати вихідної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 23700грн., вихідної допомоги у зв`язку з станом здоров`я у розмірі 9100грн,компенсації за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця за серпень 2019 року у розмірі 170,08грн, за вересень 2019 року у розмірі 186,76грн., а разом 33156,84грн. На день подачі позовної заяви підприємство не розрахувалося в повному обсязі та заборгованість становила 33156,84грн. Згідно довідки ВП «Шахта «Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля» середньоденна заробітна плата за календарний день складає 381,74грн, яка розрахована підприємством згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995року. З дати звільнення позивача до дати направлення позову до суду сплинуло 365 календарні дні та сума відшкодування складає 139335,1грн. Таким чином майнові втрати в наслідок несвоєчасного здійснення розрахунку становлять 139335,1грн. Тому позивач прохає про стягнення з відповідача 172491,94грн, з яких 139335,1грн. компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та 33156,84грн. сума яка не була виплачена при звільненні, витрати на правову допомогу у розмірі 5000грн. та судові витрати у розмірі 1724,92грн. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, свої позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, в відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у позовних вимогах. Зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати. Щодо строків звернення із позовною заявою, зазначає, що відповідно до ч. І ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч.1,2 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] був звільнений 31.05.2020 року. Тобто про невиплату нарахованих сум позивачу стало відомо в день звільнення. Достеменно відомо про нараховані, але не виплачені суми позивачу стало відомо 10.03.2021 року при отримання довідок, а відповідно до дати на позовній заяві вона підписана позивачем лише 26.06.2021 року. Отже, позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник позивача - адвокат Якимович О.В. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем складає заборгованість з виплати вихідної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 23700грн, вихідної допомоги у зв`язку з станом здоров`я у розмірі 9100,00грн,компенсації за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця за серпень 2019 року у розмірі 170,08грн, за вересень 2019 року у розмірі 186,76грн., а разом 33156,84грн, що підтверджується довідками від 10 березня 2021року. Середньоденна заробітна плата за календарний день складає 381,74грн, що підтверджується довідкою відповідача. Тому майнові втрати внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку розраховані позивачем правильно та складають 139335,1грн. Що стосується заперечень відповідача в частині строків звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач не погоджується, оскільки на час звернення позивачем до суду відповідач не виплатив всі належні суми при звільненні. Згідно абз.6 п.2.2. Рішення Конституційного суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012р. у справі «за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 117, 237-1 цього Кодексу» в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпПУ у взаємозв`язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочався з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Розрахунку з позивачем не проведено, тому строк позовної давності не пропущено. Суд, враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введеними в Україні карантинними заходами (тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін), враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуацій на території України, встановлення карантину та дотримання усіх заходів «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» вважає недоцільним відкладати розгляд даної справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та вирішити спір за наявними матеріалами. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов наступного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості при звільненні у сумі 33156грн.84коп. підлягають повному задоволенню, а позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню за наступними обставинами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із копії трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.7-8) [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Шахта Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля»,наказом № 161-к від 01 червня 2020 року був звільнений з посади начальника зміни, як зв`язаний з підземними роботами, на підставі п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я який перешкоджає продовження даної роботи. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, довідки № 24/188 від 10.03.2021р. (а.с.9) [PERSON] станом на 10.03.2021 року має заборгованість,яка складається з вихідної допомоги у зв`язку з станом здоров`я у розмірі 9100,00грн,компенсації за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця за серпень 2019 року у розмірі 170,08грн, за вересень 2019 року у розмірі 186,76грн., довідки № 24/191 від 10.03.2021 року (а.с.10) [PERSON] станом на 09.03.2021р. має заборгованість по вихідній допомозі у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 23700грн. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення заборгованості яка складається з вихідної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, вихідної допомоги у зв`язку з станом здоров`я, компенсації за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за серпень 2019 року та вересень 2019 року є підставною та підлягає стягненню. Крім цього, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117 цього Кодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт невиплати вихідної допомоги та компенсації з тимчасової непрацездатності. Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі Порядок). Згідно довідки відповідача (а. с. 12) середньоденна заробітна плата позивача складає 381гр.74коп. Строк затримки розрахунку складає 365 днів. Розмір суми підлягаючої до стягнення становить 365дні *381гр.74коп.=139335гр.10коп. Разом з цим, згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц ,критеріїв, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до 33000грн. Крім цього, посилання відповідача не те, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1цього кодексу»:«в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». \~ \~ \~ \~Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду 25.06.2021р., станом на час звернення до суду та ухвалення рішення відповідач в повному обсязі не розрахувався з позивачем, тобто позивачем строк позовної давності не пропущено. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Верховний Суд у справі № 904/4507/18, зауважив, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у разі укладення ними договору. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У названій постанові Верховний Суд, обґрунтовуючи необхідність задоволення заяви про стягнення винагороди адвоката виходив з того, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі, є гонораром адвоката, і тому належить до судових витрат. Крім того, у клопотання відповідача про зменшення розміру стягуваних витрат на правову допомогу відсутні докази нерозумності цих витрат, їх не співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача, а сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, не виходить за розумні межі розміру гонорару. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити\~ надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на\~ умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги\~\~ клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни\~ розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання\~ правової допомоги. Наявність в договорі\~ про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару\~дає суду можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому\~ договорі\~ розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». З огляду на зазначене, враховуючи категорію справи, наявні підтвердження укладення договору на представництво, сплату грошових коштів в обумовленому розмірі, а також ту, обставину, що позивач є фізичною особою і у боротьбі за свої права стикається з юридичною особою, витрати на правову допомогу підлягають стягненню у повному обсязі 5000 грн. Відповідно до ч. 1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1724,92 грн. підтверджується квитанцією (а.с. 3). Враховуючи те, що задоволенню підлягають 38 % позовних вимог (33156,84 грн. +33000грн. х 100% / 172491.94 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 655,47 грн.\~пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ( 1724,92 грн х 38% / 100%).

Outcome: partial