Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 09.08.2021 звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. 30.11.2021 позивач подала заяву про зміну (уточнення) предмету позову. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 19.07.1991 по 02.04.2019 сторони перебували у шлюбі та у цей час за спільні кошти набули майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130,8 кв.м, житловою площею 77, 9 кв.м; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2467 га, з яких для обслуговування житлового будинку 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0967 га; земельну ділянку з кадастровим номером 1223855100:04:001:0777, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0901 га; легковий автомобіль Mitsubishi Grandis, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; легковий автомобіль ВАЗ 2102, 1980 року випуску, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; причеп марки ПГ А1, 1999 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; грошові кошти в розмірі 299 500 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Позивач наголошує, що відповідач за власної ініціативи переїхав до іншого місця мешкання у 2018 році та не проживає у спірному будинку з цього часу, не сплачує комунальні платежі, житловий будинок протягом трьох років утримує виключно вона та повнолітні діти, другий поверх житлового будинку повністю відновлювався також за їх рахунок після руйнування відповідачем. Стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] позивач вказала, що ця земельна ділянка є двором житлового будинку по [ADDRESS] , її цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, тому вона не може бути відокремлена, у зв`язку із чим позивач просить залишити цю земельну ділянку у її власності. Позивач в обґрунтування своєї позиції також просила суд врахувати загострені відносини між сторонами спору, які не зможуть спільно користуватись житловим будинком та двором. Позивач, посилаючись на положення ст. ст. 60, 69 Сімейного кодексу України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, просить суд здійснити поділ майна подружжя і визнати за нею право приватної власності на таке майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130,8 кв.м, житловою площею 77,9 кв.м; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2467 га, з яких для обслуговування житлового будинку 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0967 га; легковий автомобіль ВАЗ 2102, 1980 року випуску, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; причеп марки ПГ А1, 1999 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . У власності відповідача позивач просить залишити: земельну ділянку з кадастровим номером 1223855100:04:001:0777, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0901 га; легковий автомобіль Mitsubishi Grandis, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; грошові кошти в розмірі 299 500 грн. Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання на 27 вересня 2021 року. Відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив, що він не погоджується з оцінкою майна, що міститься у позові, оскільки у нього викликають сумніви звіти про оцінку майна, вказав на наявність майна, про яке позивач не заявила у позові, та яке також придбане за час шлюбу сторін. Відповідач стверджував, що грошові кошти у розмірі 299 500 грн не є спільним майном подружжя, а сплачені позивачем в якості відшкодування за самочинне управління спільним бізнесом, тому відповідач вважає, що такі кошти не підлягають поділу. Спільним сумісним майном, яке підлягає поділу, відповідач вважав: будинок житловою площею 77,9 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,2467 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0901 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль Mitsubishi Grandis, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; легковий автомобіль ВАЗ 2102, 1980 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; причіп марки ПГ А1, 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; легковий автомобіль ВАЗ 2106, 1986 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; магазини «Модус 1» та «Модус 2», що є стаціонарними тимчасовими спорудами та розташовані по [ADDRESS] та [NUMBER] відповідно. З варіантом розподілу майна позивача відповідач не погодився, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження і призначено цю справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 20 січня 2022 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечував позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на підстави, вказані ним у відзиві. Вислухавши заяви по суті учасників справи, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи та визначивши правовідносини, які їм відповідають, і норми права, якими ці правовідносини врегульовані, суд зазначає таке. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 19.07.1991р. Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Петропавлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області 02.04.2019, шлюб між сторонами розірвано 02.04.2019. В період шлюбу до моменту припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами набуто у спільну сумісну власність майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130,8 кв.м, житловою площею 77,9 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконкомом Петропавлівської селищної ради 07.10.2005 на підставі рішення про реєстрацію права власності виконкому Петропавлівської селищної ради від 29.09.2005 №165; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2467 га, з яких для обслуговування житлового будинку 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0967 га, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю 1-ДП №120454, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2157; земельну ділянку за кадастровим номером 1223855100:04:001:0777, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0901 га, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ЯЛ №038727, виданого на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна Промислової товарної біржі №3/11-НДПП від 23.03.2001; легковий автомобіль Mitsubishi Grandis, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим Дніпропетрвоським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 09.09.2008р.; легковий автомобіль ВАЗ 2102, 1980 року випуску, державний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим Павлоградським МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 22.07.2000р.; причеп марки ПГ А1, 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Павлоградським МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 03.02.2004р. Також судом було встановлено, що позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача у період з 15.12.2019 по 10.12.2020 грошові кошти в загальному розмірі 299 500 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що грошові кошти, які перераховувались позивачем на банківський рахунок відповідача є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ці кошти набуті у період шлюбу та до моменту їх перерахування в безготівковому вигляді знаходились на зберіганні в готівковому вигляді у будинку по [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що зберігання частини готівкових грошових коштів у житловому будинку за вказаною адресою станом на 2018 рік, тобто до моменту розірвання шлюбу між сторонами, не заперечував у судових засіданнях і сам відповідач, вказуючи на те, що зазначені кошти залишались у будинку на момент його від`їзду з будинку влітку 2018 року. Таким чином, судом встановлено набуття грошових коштів в розмірі 299 500 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок у період перебування сторін у шлюбі, а тому зазначені кошти також є спільною сумісною власністю подружжя. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та Сімейного кодексу (далі - СК) України. За приписами ч.3 ст.368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/78215412), від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (№ 61-157цс19), від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83000767), 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/90458942), постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від , 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/77720970), 27 лютого 2019 року у справі № 755/4757/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/87297927), 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/82826437). Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч.2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанови Пленуму ВСУ) міститься роз`яснення, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У пункті 23 вказаної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При розподілі спільного сумісного майна сторін суд враховує, що визнання права власності на житловий будинок за позивачем та припинення права власності відповідача на спірне майно відповідатиме легітимній меті з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, а також враховуючи, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з власної ініціативи з червня 2018 року та тягар утримання майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , більше трьох років лягає повністю на позивача. Вирішуючи позовні вимоги щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2467 га, з яких для обслуговування житлового будинку 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0967 га, суд виходить з того, що ця земельна ділянка є подвір`ям вказаного житлового будинку, на ділянці розташовані господарські будівлі і споруди «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», що вбачається з технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , який міститься у звіті про оцінку майна ТОВ «Земельне право», а тому ця земельна ділянка, призначена для обслуговування зазначеного житлового будинку, має перебувати у власності особи, якій належить право власності на житловий будинок. В частині позовних вимог щодо присудження на користь позивача легкового автомобіля ВАЗ 2102, 1980 року випуску, державний номер [NUMBER] та причепу марки ПГ А1, 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] , суд виходить з того, що транспортні засоби є неподільними, та підлягають присудженню одній із сторін. При цьому суд звертає увагу, що жодна із сторін не ставила питання щодо стягнення грошової компенсації за частину майна та що у спільній сумісній власності наявне інше майно, що підлягає присудженню відповідачу. Суд вважає пропорційним присудження на користь відповідача земельної ділянки за кадастровим номером 1223855100:04:001:0777, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 0901 га, легкового автомобіля Mitsubishi Grandis, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , та грошових коштів в розмірі 299 500 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, оскільки загальна вартість майна, що залишається у власності відповідача буде становити 504 280, 00 грн, що перевищує загальну вартість майна, яке присуджується позивачу. При цьому суд враховує згоду позивача на зменшення її частки при розподілі судом. Щодо посилань відповідача на інше майно, що перебуває у спільній сумісній власності, однак не включене до позовних вимог, суд зазначає таке. Згідно з приписами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність у подружжя права власності на майно, яке набуте ними в період шлюбу, повинно здійснюватися з посиланням на норми матеріального права та належні, допустимі та достовірні докази тих обставин, які підтверджують право власності одного з подружжя на конкретне майно та час його набуття. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2). Згідно зі ст.79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). Як наголошено відповідачем у відзиві, позивачем до позовних вимог не включено майно: легковий автомобіль ВАЗ 2106, 1986 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; магазини «Модус 1» та «Модус 2», що є стаціонарними тимчасовими спорудами та розташовані по [ADDRESS] та [NUMBER] відповідно. Водночас, як встановлено судом, до матеріалів справи не надано ні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ні витягу з Єдиного державного реєстру МВС на підтвердження реєстрації легкового автомобіля ВАЗ 2106, 1986 року випуску за однією із сторін у справі, також до суду не надано будь-які правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності будь-кого із сторін у справі на магазини по [ADDRESS] та [NUMBER] . Враховуючи ненадання суду сторонами доказів існування вказаного майна та права власності на нього за однією або обома сторонами спору, суд не має можливості встановити наявність або відсутність вказаного відповідачем майна у спільній сумісній власності сторін і врахувати його при поділі майна подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (справа «Проніна проти України», № 63566/00, рішення від 18 липня 2006 року, § 23, ЄСПЛ). Взявши до уваги, що вказане позивачем майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що воно підлягає поділу між сторонами з урахуванням їх взаємовідносин і наявності згоди позивача на відступлення від рівності часток на користь відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати в розмірі 11 660 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят) гривень 14 коп., які складаються з витрат на сплату сдового збору в розмірі 6 660,14 грн та витрат на оплату проведення оцінки майна в розмірі 5 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved