Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

Представник позивача адвокат Желтобрюхов В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики грошових коштів в розмірі 406 000,00 грн сума основного боргу, 32 723, 60 грн відсотки; 272 426,00 грн. інфляційні втрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] надав позику [PERSON] в сумі 406000,00 грн., про що відповідач 18.06.2020 року склав відповідну розписку. В порушення умов договору зазначений борг відповідач не повернув. З метою стягнення заборгованості позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою, але відповідавчем не здійснено будь-яких дій з повернення грошових коштів. За таких підстав позивач вимушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики грошових коштів в розмірі 406 000,00 грн., 32 723, 60 грн. відсотки; 272 426,00 грн. інфляційні втрати та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 27.09.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 01.10.2021 представником позивача до суду надано заяву про виправлення недоліків позовної заяви (надано докази надсилання копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу відповідача). Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі, визначено сторонам строк на подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 24.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті позовних вимог. 21.01.2022 року представник позивача адвокат Желтобрюхов В.В. подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки від 18.06.2020 року. Також просив розглядати справу без участі позивача, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення повісток про виклик до суду на адресу реєстрації місця проживання. Також про\~розгляд справи\~повідомлявся шляхом\~розміщення на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~України оголошення\~про виклик\~особи зареєстроване\~місце проживання\~(перебування),\~місцезнаходження чи\~місце роботи\~якого невідоме.\~Про причину\~неявки суд\~не повідомив,\~відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Частиною 2 статті 247\~ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 18.06.2020 року було складено розписку, відповідно до якої [PERSON] взяв у позику 406000 (чотириста шість тисяч) гривень у [PERSON] . У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. За текстом наданої до суду розписки від 18.06.2020 року вбачається, що сторони визначили всі істотні умови правочину договору позики, а саме: дату укладення, сторони, предмет (грошові кошти у розмірі 406000,00 гривень). Таким чином, суд доходить висновку, що між сторонами було укладено договір позики. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що договір позики від 18.06.2020 року з боку відповідача не виконаний в повному обсязі і дані обставини не спростовані відповідачем. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно матеріалів справи, 09.07.2020 було направлено цінного листа на адресу відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. Доказів надання відповіді на вказаний лист з повідомленням про відсутність обов`язку з повернення грошових коштів відповідачем суду не надано, про наявність таких доказів не повідомлено. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто, відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим. Відповідач, укладаючи договори позики, погодився з усіма його умовами. Як вбачається, позивач свої зобов`язання за договором виконав, що підтверджено відповідною розпискою, але відповідач у визначений строк (за вимогою від 09.07.2020 року) грошові кошти йому не повернув. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання його умов сторонами. За змістом положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо зобов`язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач свого обов`язку щодо повернення, отриманих від позивача грошових коштів не виконав. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладений наступний висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права, закріпленої у ч. 2 ст. 625 ЦК України: «У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо визначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення». Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача окрім боргу в сумі 406000,00 грн., три проценти річних від суми боргу у розмірі 32723,60 гривень та інфляційні витрати у розмірі 272426,00 гривень. Відповідачем контррозрахунку суми заборгованості до суду не надано. Таким чином, Відповідач зобов`язаний сплатити Позивачу суму боргу у розмірі 406000,00 гривень, три проценти річних від суми боргу у розмірі 32723,60 гривень та інфляційні витрати у розмірі 272426,00 гривень. Загальна сума заборгованості становить 711179,60 гривень. Аналізуючи зазначене, те, що позивач повністю обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх належними доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Порядок справляння судового збору визначено\~Законом України «Про судовий збір». Частиною 1\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ч. 2 вказаної статті, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Судом встановлено, що позивач при поданні позову помилково зазначив ціну позову 406000,00 грн., так як за позовом просив стягнути окрім суми позики 406000,00 грн., три проценти річних від суми боргу у розмірі 32723,60 гривень та інфляційні витрати у розмірі 272426,00 гривень. При цьому позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4060,00 грн. під час пред`явлення позову. Враховуючи вимоги\~Закону України «Про судовий збір», сума недоплаченого на користь держави судового збору складає 7111,80 грн. 4060,00 грн. = 3051,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, сплата судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved