Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

19.10.2021 року [PERSON] - позивач у справі, звернулася до суду з позовом та просила постановити рішення суду, яким у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] та за [PERSON] - відповідачем у справі, право особистою приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що під час шлюбу з відповідачем у 2011 році вони придбали квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на відповідача та у 2012 році житловий будинок [ADDRESS] , - зареєстрований за нею. На протязі останнього року у них відносини погіршилися, вони стали проживати окремо, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. 22.10.2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, визначено дату та час підготовчого судового засідання. 25.11.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті, визначено резервну дату розгляду справи. В судове засідання учасники справи не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. У заяві до суду позивач просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просять задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи його без участі, позовні вимоги позивача визнає, не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини на які позивач посилається як на підставу заявлених вимог, дослідивши докази якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.2000 року (а.с.7). Відповідно до Свідоцтва про право власності від 15.03.2011 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , яке видане на підставі наказу Головного Управління житлового забезпечення від 03.03.2011 року № 89-С/ГР (а.с.7). 08.05.2012 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На підтвердження наявності у позивача особистих коштів на купівлю спірного житлового будинку та у відповідача на придбання спірної квартири сторонами суду не надано. Щодо визнання відповідачем позову, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Судом встановлено, що набуття за позивачем вище вказаного житлового будинку та за відповідачем вище вказаної квартири, які є предметами позову у даній справі, було здійснено у період шлюбу сторін. Підстав для визнання позивача одноособовим власником спірного житлового будинку та відповідача одноособовим власником спірної квартири судом не встановлено. Крім того, втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 статті 16 ЦК України. Позивач не обрав жоден з наведених у ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту порушеного права чи інтересу. Більше того, судом не встановлено порушення прав позивача діями відповідача. Тобто, не підлягають захисту непорушені права чи інтереси позивача. Також, суд звертає увагу на той факт, що за наявності обопільної згоди сторони мають можливість вирішити питання зміни власника спірних житлового будинку та квартири шляхом укладення відповідного правочину, який передбачає перехід права власності на нерухоме майно від однієї особи до іншої. З огляду на вищевикладене, суд приходить до обгрунтованого висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки відсутні законні підстави для задоволення позову та відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed