Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, в обґрунтування якого зазначив наступне. 23 червня 2010 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 шлюб було розірвано. Разом з тим, фактично вони не припиняли шлюбні відносини, з моменту розірвання продовжували проживати однією сім`єю, разом виховували дітей, мали спільне сімейне господарство та сімейний бюджет, відпочивали разом, відвідували друзів та зустрічали свята разом і в колі друзів, мали спільні плани на майбутнє та втілювали їх. Увесь час вони несли спільні витрати на організацію спільного родинного існування та інші спільні сімейні витрати. Наведене свідчить про досить тривалі стосунки між нами та усталені відносини, які притаманні подружжю. Більш того, вже після офіційного розлучення [INFO] у них народився другий син [PERSON] . Під час спільного проживання, шлюб повторно між ними не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами вони не перебували. Виховання разом дітей та забезпечення належного матеріального забезпечення родини підтверджується тією обставиною, що відповідачка не зверталася до суду з приводу стягнення з позивача аліментів під час спільного проживання без укладання шлюбу. 09 грудня 2010 року була придбана квартира [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений в інтересах родини, був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М., реєстровий № 3507. Квартира використовувалась для інтересів сім`ї. Після купівлі сторони зробили там ремонт та переїхали в неї разом з дітьми. В листопаді 2018 року сторони фактично припинили разом проживати та припинили сімейні відносини. Отже, у період з 22 квітня 2014 року по листопад 2018 року вони проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, позивач вважає, що має право звернутись до суду з позовом про поділ майна набутого у шлюбі протягом трьох років після фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Оскільки сторони продовжували проживати однією сім`єю, позивач [PERSON] вважав, що його право співвласника не порушено. Крім того, факт їх спільного проживання з відповідачкою за адресою: [ADDRESS] встановлений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020, залишеним в силі ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03.06.2020. Вказаним вироком встановлено, що в період з квітня 2015 року по листопад 2018 року [PERSON] перебував за місцем свого мешкання у приміщеннях за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . При цьому досудовим розслідуванням було встановлено, що приміщення за адресою: [ADDRESS] орендоване [PERSON] під офіс, що підтверджується ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2019 про надання дозволу на проведення обшуку. Отже, судовими рішеннями встановлений факт проживання позивача після розірвання шлюбу з відповідачкою за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене просив суд, поновити строк позовної давності [PERSON] для подачі позову про поділ майна подружжя. Встановити факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] у період з 22 квітня 2014 року до листопада 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до письмового відзиву відповідача [PERSON] , який подано до суду 05.05.2021, остання заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, зазначивши наступне. Відповідач категорично заперечує той факт, що після розірвання шлюбу в судовому порядку, вона підтримувала з позивачем фактичні шлюбні відносини і проживала з ним однією сім`єю без укладення шлюбу. Шлюб між сторонами по цій цивільній справі було розірвано згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 по цивільній справі № 320/3565/14-ц (провадження № 2/320/1697/14), яке набрало законної сили 05.05.2014. Ще до подання позовної заяви про розірвання шлюбу відповідач певний час вже проживала самостійно, лише з малолітнім сином, не знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з позивачем і не проживала з ним однією сім`єю. У подальшому відповідач не знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з Позивачем і не проживала з ним однією сім`єю без укладення шлюбу ані станом на дату винесення судом рішення про розірвання шлюбу, ані станом на дату набрання цим рішенням законної сили, ані в будь-який проміжок часу в період після набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Народження відповідачем від позивача другого сина не підтверджує наявності фактичних шлюбних відносин і проживання однією сім`єю. Мав місце лише окремий одиничний випадок фізичного контакту між колишнім подружжям. У зв`язку з цим зазначила, що позивач не надав суду жодних належних доказів, які б доводили факт проживання позивача і відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 22.04.2014 і по листопад 2018 року. Також, зазначено, що дійсно, у шлюбі сторонами по справі була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Остання завжди визнавала факт наявності у позивача права спільної сумісної власності на квартиру і ніколи не мала наміру заважати позивачу користуватися належною йому часткою квартири. В той же час, відповідач категорично заперечує проти визнання за Позивачем права власності 1/2 (одну другу) частину вказаної квартири. Відповідач вважає, що є всі підстави для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя і збільшення частки відповідача в спірній квартирі з правових підстав та в обсязі, які зазначено у зустрічній позовній заяві, що подана відповідачем до суду для розгляду разом з цією цивільною справою. Відповідно до відповіді на відзив, поданої позивачем [PERSON] до суду 25.05.2021, останній заявлені позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що обставини, викладені у відзиві на позов є надуманими, не підтвердженими відповідними засобами доказування та такими, що не заслуговують на увагу. Відповідачка не заперечує того, факту, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Більш того, відповідачка у відзиві зазначає, що «остання завжди визнавала факт наявності у позивача права спільної сумісної власності на квартиру і ніколи не мала наміру заважати позивачу користуватися належною йому часткою квартири. В той же час Відповідачка категорично заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаної квартири». Виходячи з таких тверджень відповідачки, викладених у відзиві, право позивача на поділ майна порушено з того часу як відповідачка стала заперечувати проти позову про поділ майна подружжя, оскільки як вона сама зазначила вона завжди визнавала право власності позивача. Разом з тим, вже в 2019 році у позивача виникли побоювання щодо того, що відповідачка може позбавити позивача права на частку у вказаній квартирі, так як нею 12.03.2019 були відчужені ще дві квартири, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , що були набуті ними в період проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, а саме 07.05.2014. Також зазначено, з посиланням на практику Верховного Суду України, що «суди вирішуючи питання перебігу позовної давності, мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі і до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності». Разом з тим, позивач у будь-якому разі підтримує свої позовні вимоги щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу і до листопада 2018 року, оскільки цей факт мав місце в дійсності. Крім того, сторонами в цей час було придбано інше майно за спільні сумісні кошти. Щодо заперечень відповідачки встановлення судовими рішеннями факту проживання однією сім`єю, слід зазначити, що вказаними судовими рішеннями беззаперечно встановлений факт проживання позивача у спірний період за адресою: квартира [ADDRESS] , а значить саме за адресою проживання відповідачки та спільних дітей подружжя. Звертає увагу суду, що відповідачка не заперечувала та не спростовувала факту її постійного проживання в цій квартирі разом із дітьми, крім того, нічого не зазначила про те, де саме мешкав позивач окремо від своєї сім`ї. Посилання відповідачки на окремий випадок фізичного контакту між колишнім подружжям, внаслідок якого народилася їх друга дитина с фантазією відповідачки та намаганням уникнули розподілу майна подружжя. Крім того, та обставина, що відповідачка не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів не спростована нею. Посилання на вкрай важкі стосунки з позивачем та кількість його судимостей жодним чином не впливають на її право звернення до суду з позовом. Отже, зазначене свідчить, що у стягненні аліментів необхідності не було через те, що сторони продовжували проживати однією сім`єю та мали спільний бюджет. Відповідно до заперечень відповідача [PERSON] на відповідь на відзив на позовну заяву, які подані до суду 28.05.2021, відповідач [PERSON] зазначила свої мотиви спростування обставин, які зазначені у відповіді на відзив [PERSON] та просила у задоволенні первісної позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити. 05.05.2021 відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, в обґрунтування якого зазначено наступне. Позивачу і відповідачу належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідач подав первинний позов про розподіл цієї квартири і визнання за ним права власності на 1/2 (одну другу) вказаної квартири. Виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на спільне майно, позивачу і відповідачу належить по 1/2 (одній другій) частці у спірній квартирі. Позивач вважає, що є достатні правові підстави відступити від засади рівності часток подружжя у спірній квартирі, що є їх спільною сумісною власністю і збільшити ідеальну частку [PERSON] у спірній квартирі до 1/1 (одної цілої) квартири у зв`язку з наступним. Разом з позивачем у спірній квартирі проживають діти, народжені від відповідача: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами по цій цивільній справі було розірвано згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014, яке набрало законної сили 05.05.2014. Позивач [PERSON] самостійно, без будь-якої участі відповідача, дбає про виховання та утримання дітей, придбаває їм їжу, одяг, взуття, іграшки, ліки, книжки, підручники. Приблизно з початку 2014 року позивач проживає самостійно і займається дітьми без будь-якої допомоги відповідача. Діти в повному обсязі перебувають на утриманні позивача. Позивач не сплачує аліменти на утримання дітей і взагалі не приймає участь в їх утриманні. На вимогу позивача щодо сплати аліментів відповідач завжди ухилявся від участі в матеріальному утриманні дітей. Безпосередньо позивачу відповідач також ніколи не надав матеріальної допомоги у зв`язку з необхідністю вихованням позивачем дітей. Враховуючи викладене та посилаючись на відповідні норми права, позивач [PERSON] просила суд, відступити від засади рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною сумісною власністю, збільшивши частку [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на частину у 1/1 (одну цілу) квартири (100 % (сто відсотків) квартири) за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача судові витрати. 17.06.2021 від [PERSON] в особі адвоката Мазур О.С. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просили у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі, зазначивши, що доводи [PERSON] не відповідають дійсності та не заслуговують на увагу. Так, під час шлюбу та в період проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу, а також після припинення шлюбних відносин між сторонами, відповідач [PERSON] завжди приймав участь в утриманні дітей. Зазначене підтверджується тим, що, по-перше, [PERSON] не зверталась в цей період до суду з позовом про стягнення аліментів, а звернулась з такою позовною заявою до суду лише 19.05.2021 вже після подання зустрічної позовної заяви в цій справі, де посилалась на те, що [PERSON] не бере участь в утриманні дітей. По-друге, [PERSON] регулярно перераховувались [PERSON] грошові кошти на утримання дітей на її банківську картку та на карту її матері [PERSON] , реквізити якої [PERSON] надала для цього. Грошові кошти перераховувались сумами по 10 000,00 грн., 7 000,00 грн., 5000,00 грн., 2000,00 грн. тощо. Крім того, [PERSON] придбавав дітям гаджети, меблі, побутову техніку, продукти, одяг, ліки, брав участь у їх вихованні, регулярно зустрічався з ними. [PERSON] влаштовував розмір грошових коштів, які [PERSON] надавав на утримання дітей. 29.06.2021 від [PERSON] на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої наполягає на задоволенні зустрічної позовної заяви та просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] у повному обсязі, зазначивши, що обставини і аргументи, які викладені відповідачем у відзиві від 15.06.2021на зустрічну позовну заяву, є безпідставними, необ`єктивними та необґрунтованими і не підтверджуються належними доказами. 18.11.2021 від [PERSON] в особі представника адвоката Лісняк Я.В. надійшла заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , які викладені в його позовній заяві. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя та визнання права власності залишено без руху, встановлено строк позивачу 10 днів для усунення вказаних в ухвалі судді недоліків. 05.04.2021 позивачем [PERSON] усунені недоліки, зазначені в ухвалі судді від 26.03.2021. Ухвалою судді від 12.04.2021 відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 09.04.2021 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , заборонивши відчуження та розпорядження квартирою. Ухвалою суду від 01.06.2021 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, для спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл. Об`єднано позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру (провадження №2/335/2028/2021) в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл (2/335/1680/2021/). Ухвалою суду від 19.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив. Проти задоволення вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] заперечували, просили відмовити з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав викладених у відзиві та у запереченнях на відповідь на відзив. Підтримали вимоги зустрічної позовної заяви, наполягали на його задоволенні. Суд,\~\~вислухавши вступне слово та пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи,\~\~оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23.06.2010, який зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №125. (а.с.14). У період шлюбу 09.12.2010 [PERSON] , за згодою чоловіка [PERSON] , придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.12.2010, засвідченого нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за №3507, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.01.2019. (а.с.16-20). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №179, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі. (а.с.77). Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 розірвано шлюб укладений 23.06.2010 між [PERSON] та [PERSON] , яке набрало законної сили (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №367, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі. (а.с.78). Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Приведені норми закону та досліджені обставини у ході судового розгляду, враховуючи, що сторонами цей факт не заперечується, дають суду підстави зробити висновок про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Разом з тим, відповідач [PERSON] у зустрічній позовній заяві просить відступити від засади рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною сумісною власністю, збільшивши частку [PERSON] у вказаній квартирі та визнати за останньою право власності на 1/1 квартири (100%), посилаючись на ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, згідно до якої за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з ним, нею проживають діти, а також працездатні, повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Оцінюючи доводи позивача за зустрічним позовом на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення відповідача за зустрічним позовом та представника відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої-третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 24 вересня 2020 року справі № 570/685/19 / провадження № 61-4508ск20/, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Окрім цього, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 27 грудня 2019 року справі № 297/2837/17 / провадження № 61-7846св19/ проживання дітей з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя, тобто на позивача за зустрічним позовом у даній справі. Як на підставу збільшення своєї частки у спільному майні подружжя [PERSON] посилається на те, що разом із з нею проживають їх спільні з [PERSON] двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких фактично утримує лише вона, оскільки відповідач ніколи не надавав матеріальної допомоги на утриманні дітей. При цьому, надала суду копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, з відбитком вхідного штампу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2021, та дві копії консультативних висновків спеціаліста від 11.05.2021 щодо стану здоров`я дітей. Надані позивачкою вказані докази, на переконання суду не свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що остання отримувала грошове утримання на дітей, яке є недостатнім, або не отримувала грошові кошти на дітей від їх батька. В свою чергу відповідач [PERSON] , заперечуючи проти вимог [PERSON] щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, надав копії особистого листуванням телефоном в мессенджері «Вайбер» між сторонами у справі, відповідно до яких вбачається перерахування та отримання грошових коштів, які перераховувалися [PERSON] на утримання дітей, оскільки вказана переписка містить обговорення про необхідність придбання дітям відповідних речей, обговорення участі [PERSON] у покупках, вдячність [PERSON] за перерахування коштів та придбання речей. Оцінюючі вказані докази, суд вважає їх належними та допустимими та бере до уваги при ухваленні рішення. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного суду у Постанові від 12.03.2020 у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20), з приводу належності доказів, який зазначив наступне. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Отже, враховуючи викладене, позивачкою, всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законом підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, в тому числі не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які вона отримує від відповідача на утримання дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку. Також позивачкою не наведено інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, що частки сторін при поділі майна подружжя є рівними. За таких обставин підстави для відступу від рівності часток в праві власності на майно відсутні. Вирішуючи питання щодо вимог позивача [PERSON] про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з наступного. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно з враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, народження та виховання дітей, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Як встановлено вище, сторони у справі перебували у шлюбі з 23.06.2010, який було розірвано на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014. Однак, як зазначається позивачем [PERSON] , сторони фактично не припиняли шлюбні відносини та проживали разом однією сім`єю до листопада 2018 року. Судом, на підтвердження факту постійного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 22.04.2014 до листопада 2018 року, досліджено наступні докази. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №367, (а.с.78). У судовому засіданні досліджені копії фотокарток, на яких зображений [PERSON] із дітьми, зокрема з другою дитиною (враховуючи її вік на фото), та яка народилася у 2015 році. Відповідно до вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020, залишеним в силі ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03.06.2020, встановлено, що у період з квітня 2015 року по листопад 2018 року [PERSON] перебував за місцем свого мешкання у приміщеннях за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . При цьому досудовим розслідуванням було встановлено, що приміщення за адресою: [ADDRESS] орендоване [PERSON] під офіс, що також вбачається з ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2019 про надання дозволу на проведення обшуку. Отже, із вказаних судових рішень вбачається факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з 2015 по листопад 2018 року. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] приблизно з 2014 року, та мав із ним фінансово-господарські відносини. У період з 2014 по 2018 роки, йому відомо про те, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] , хоча офіційно вони були розлучені, також вони мають двох спільних дітей. Зазначив, що [PERSON] у цей період мав достатні доходи, оскільки придбавав транспортні засоби, об`єкти нерухомості, земельні ділянки та здійснював будівництво. За рахунок отриманих доходів [PERSON] утримував і свою сім`ю, оскільки його дружина [PERSON] не працювала та не отримувала доходів. Також, пояснив, що йому відомо, що у цей період [PERSON] проживав у [ADDRESS] разом із своєю родиною (дружиною та дітьми), оскільки він неодноразово приїжджав та зустрічався із [PERSON] саме за цією адресою. Крім того, повідомив, що у 2017 році ним [PERSON] було надано позику у розмірі 2 300 000 грн., яку в установлений строк останній не повернув, та він звернувся до суду про стягнення цього боргу, в результаті чого було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на його користь вказану грошову суму коштів. На теперішній час борг не повернуто. При цьому зазначив, що вказану суму коштів надав [PERSON] у позику у 2017 році, оскільки йому були відомо про наявність достатніх доходів у [PERSON] та він був упевнений у тому, що кошти будуть повернуті завчасно. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] десь з 2016 року та йому відомо, що останній у період 2016 2018 проживав разом із своєю родиною (дружина та двоє дітей) у [ADDRESS] , оскільки він неодноразово приїжджав та зустрічався із [PERSON] саме за цією адресою. Також, зі слів [PERSON] йому відомо, що він утримував свою родину, придбавав речі та майно, робив ремонти. Крім того, пояснив, що йому відомо про те, що [PERSON] дуже добре заробляв у цей період часу. При цьому, суд приймає до уваги той факт, що відповідач [PERSON] разом з дітьми увесь цей період часу фактично проживала та проживає на даний час за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувала та не спростовувала особисто у судовому засіданні. Крім того, заслуговують на увагу і ті обставини, що відповідач [PERSON] офіційно не була працевлаштована та особисто не отримувала доходів, зокрема, у вказаний період, та з вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей до суду звернулася лише у 2021 році, що також свідчить про те, що сторони фактично не припиняли шлюбні відносини та проживали разом однією сім`єю, після розірвання шлюбу та до листопада 2018 року. Отже, вказані обставини, які підтверджені належними та достатніми доказами, дають суду достатньо підстав для висновку про сумісне проживання сторін у справі однією сім`єю, після ухвалення рішення про розірвання шлюбу від 22.04.2014. Твердження відповідача [PERSON] про те, що у цей період часу вона та діти перебували на утриманні іншої особи, суд не приймає до уваги, оскільки не підтверджені жодними належними доказами. Доводи представника [PERSON] адвоката Лісняк Я.В. щодо показань свідка [PERSON] , які він вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки даний свідок є кредитором позивача [PERSON] , що в свою чергу свідчить про його зацікавленість у тому, щоб [PERSON] отримав будь-яке майно, суд відхиляє, оскільки вказаний свідок попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, не відмовився надавати показання, не приховував наявність заборгованості перед ним [PERSON] , надав показання щодо відомих йому фактів та обставин з життя сторін, у тому числі і зі слів [PERSON] , що на переконання суду не може свідчити про зацікавленість у результатах розгляду вказаної справи. Крім того, суд звертає увагу на те, що покази вказаних свідків оцінені судом у сукупності з іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Представник [PERSON] адвокат Лісняк Я.В. вважає, що усі докази, подані [PERSON] на підтвердження своїх вимог та заперечень, є неналежними, оскільки, зокрема, категорично заперечуючи факт належності [PERSON] номеру мобільного телефону, банківської картки, тощо, у зв`язку з чим заперечує вказану переписку (листування) та факт перерахування грошових коштів [PERSON] . При цьому, окрім категоричного заперечення цих фактів та обставин, жодними іншими доказами не спростовує ці факти та обставини. Таку позицію сторони [PERSON] , суд розцінює, як припущення, що не відповідає принципу обов`язкового доказування і подання доказів на підтвердження обставин та заперечень сторони у цивільній справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України). Водночас, слід зазначити, чинним законодавством не передбачено чіткого переліку обставин, які необхідно встановити у справах про встановлення факту проживання однією сім`єю. Суд оцінює надані сторонами докази, у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства. Доводи адвоката Лісняк Я.В. про те, що відповідач не повинна доводити того, що не було, категорично заперечуючи будь які стосунки із позивачем [PERSON] та відсутність матеріального забезпечення з боку останнього відносно дітей після розірвання шлюбу, суд вважає юридично неспроможними, оскільки порушується принцип змагальності сторін. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2021 за №904/2104/19, зазначивши, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Отже, враховуючи норми чинного законодавств, які регулюють встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, досліджені докази у сукупності, які суд визнає належними та допустимими, та які свідчать про наявність достатніх підстав про факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] після ухвалення рішення про розірвання шлюбу від 22.04.2014 не припиняли подружніх відносин, спільно проживали, народжували та виховували дітей, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання майна в інтересах сім`ї, та мали відносини притаманні подружжю, до листопада 2018 року, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 22.04.2014 по листопад 2018 року слід задовольнити. Відтак,\~враховуючи вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку\~про доведеність\~та наявність\~достатніх підстав\~для задоволення\~позовних вимог\~ [PERSON] про\~встановлення факту\~проживання однією\~сім`єю,\~визнання майна\~спільною сумісною\~власністю та\~його розподіл,\~а зустрічний\~позов [PERSON] про визнання права власності на квартиру, відступивши від засад рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною частковою власністю, збільшивши частку, слід залишити без задоволення, оскільки стороною позивача не доведено, а судом не встановлено правових підстав, передбачених законодавством, для його задоволення. Стосовно заяви представника [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як роз`яснено у п. 15 згаданій постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не порушувала права на частку у спірному майні позивача, зазначивши про те, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, та визнає факт наявності у позивача права спільної сумісної власності на квартиру і ніколи не мала наміру заважати позивачу користуватися належною [PERSON] часткою. Отже, судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення права позивача як співвласника протягом трьох років до дня звернення до суду, а тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом у встановлений законом строк. Таким чином, судом було встановлено, що позивачем [PERSON] не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: approved