Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

03.03.2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 17.03.2021 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 25 травня 2021 року. 25.05.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 30.08.2021 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи в підготовче судове засідання. 30.08.2021 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 01.11.2021 року. 23.10.2021 року позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом. 01.11.2021 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 18.01.2022 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 18.01.2022 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики: - Від 07.03.2017 року в сумі 401 132.72 грн, яка складається із 270\~000.00 грн.., сума боргу; + 98\~799.30 інфляційне збільшення ; + 32\~333.42 штрафні санкції. -Від 11.07.2017 року у сумі 182\~190.04 грн., яка складається із 130\~000.00 грн.; + 37\~968.40 грн., інфляційне збільшення; + 14\~221.64 грн., штрафні санкції. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 07.03.2017 року між ним та відповідачем був укладений перший договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 10\~000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день укладання договору по курсу вартості 1 долар США -27 грн.., на загальну суму 270\~000.00 грн., що підтверджується розпискою. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 07.03.2017 року, з обов`язковим поверненням боргу відповідачем до 07.03.2018 року. грошові кошти були передані відповідачу в момент написання розписки в доларах США. 11 липня 2017 року між позивачем і відповідачем був укладений другий договір позики, відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 130\~000.00 грн., що в еквіваленті до національної валюти станом на день укладання договору складало 5\~000.00 доларів США, що підтверджено розпискою. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 11.07.2017 року з обов`язком повернення боргу до 31.12.2017 року. Відповідач, взяті на себе боргові зобов`язання за двома договорами не виконав та не повернув позивачеві борг у встановлені в розписках строки, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.03.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений перший договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 10 000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день укладання договору по курсу вартості 1 долар США -27 грн.., на загальну суму 270 000.00 грн., що підтверджується копією розписки. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 07.03.2017 року, з обов`язковим поверненням боргу відповідачем до 07.03.2018 року. грошові кошти були передані відповідачу в момент написання розписки в доларах США, 11 липня 2017 року між позивачем і відповідачем був укладений другий договір позики, відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 130 000.00 грн., що в еквіваленті до національної валюти станом на день укладання договору складало 5 000.00 доларів США, що підтверджується копією розписки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - \~За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договори позики між сторонами укладені в належній формі, оскільки відповідачем видані власноручно написані розписки на підтвердження укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконав та не повернув позивачу суму боргу у встановлений в розписках строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за двома борговими розписками підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Проте, згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача борг в національній валюті, а саме в гривні, за офіційним курсом, що існував на час передачі грошових коштів в борг. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивач підлягає стягненню і інфляційне збільшення та три відсотки річних, які в позовній заяві вказані позивачем як штрафні санкції. Але згідно проведеного судом розрахунку дана сума відповідає саме розміру 3% річних, від суми боргу, розрахованої за період який минув з часу невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. З чого суд приходить до висновку. що дані суми також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених судових витрат суд виходить з наступного. Позивачем звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви, є учасником бойових дій та інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій № [NUMBER] від 27.05.2021 року, тому виходячи із загальної суми, що стягується судом на повернення боргу, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 5 833 (п`ять тисяч вісімсот тридцять три) грн., 23 коп.

Outcome: approved