Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

20 серпня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся прокурор в порядку ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» із вищевказаним позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договорів від 07 червня 2021 року, 27 серпня 2012 року відповідач набула право власності на земельні ділянки із кадастровим номером 1210100000:01:536:0040 (у спільну власність зі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) та площею 0,496 га за адресою [ADDRESS] , а також із кадастровим номером 1210100000:01:536:0051 та площею 0,1 га за адресою [ADDRESS] . Вказані земельні ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови, знаходяться у безпосередній близькості одна від одної та межують з прибережною захисною смугою річки Шпакової. У жовтні 2012 року відповідач, перебуваючи на території зазначених земельних ділянок, самовільно огородила земельну ділянку площею 2948 м2, яка розташована в районі двох вищевказаних земельних ділянок, залізобетонним парканом до урізу води річки Шпакова. За результатами проведеної перевірки наведеного вище факту Управлінням з контролю за використанням та охороною земель складено акт №831-ДК/688/АП/09/01-20 від 16 червня 2020 року, відповідно до якого земельна ділянка площею 2948 м2, яка розташована в [ADDRESS] в районі земельних ділянок із кадастровими номерами 1210100000:01:536:0040, 1210100000:01:536:0051, використовується відповідачем для розміщення та обслуговування будівель та споруд за відсутністю відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність чи користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо неї, доступ до якої обмежено залізобетонним парканом, що є порушенням ст.ст.125, 126 ЗК України. Таким чином, відповідач самовільно зайняла зазначену вище земельну ділянку площею 2948 м2, частина якої є прибережною захисною смугою річки Шпакова, спричинивши при цьому територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради майнову шкоду в на суму 118604 гривень. За вказаним фактом 22 червня 2020 року внесені дані до ЄРДР та порушено кримінальне провадження №12020040630000941 за ст.197-1 ч.1 КК України. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від березня 2021 року вищевказане кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому зі змісту означеної ухвали суду слідує, що обвинувачувана визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, обізнана із тим, що кримінальне провадження закривається з нереабілітуючої підстави, а отже не звільняє її від обов`язку відшкодувати зазначений вище розмір майнової шкоди, який також встановлений ухвалою суду. Така ухвала суду набрала законної сили 12 березня 2021 року. З викладених підстав та обставин прокурор просив суд стягнути з відповідача на користь держави в особі Дніпровської міської ради завдану кримінальним правопорушенням внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки майнову шкоду в розмірі 118604 гривень, а також зобов`язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку її власнику - територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні прокурор, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав. При цьому представник позивача підтвердив факт наявності у прокурора права на звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач, будучи обізнаним про факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення та завдання майнової шкоди в наведеному в позові розмірі, після постановлення ухвали суду про закриття кримінального провадження та звільнення відповідача від кримінальної відповідальності не вчиняв дій зі звернення до суду із аналогічним даному цивільним позовом, не зважаючи на неодноразові повідомлення з боку прокуратури. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав його необґрунтованості, недоведеності та безпідставності, а також послалась на відсутність у прокурора законних підстав для звернення до суду із даним позовом, недоведеність суми заявленої до стягнення майнової шкоди, а також вказала на звернення відповідача із клопотанням до міського голови з приводу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, правомірність зайняття якої є предметом спору у справі. Відповідач в судове засіданні не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Натомість відповідач подала до суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що у прокурора відсутні правові підстави для звернення до суду із даним позовом в інтересах позивача замість самого позивача в порядку ст.56 ЦПК України, оскільки у Дніпровської міської ради наявні повноваження для здійснення захисту прав та інтересів держави у сфері земельних та природоохоронних відносин, а отже і для самостійного звернення до суду із позовом. Крім того, позивач просить стягнути шкоду, завдану кримінальним правопорушенням внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в сумі 118604 гривень, однак Дніпровська міська рада у відповідь на лист прокурора не визначала такий розмір майнових збитків, позивачем розрахунок розміру шкоди не описаний, а тому заявлений розмір збитків є необґрунтованим. Послалась відповідач і на те, що 22 квітня 2020 року вона звернулась із клопотанням до Дніпровської міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка є предметом спору у справі, а отже вчиняє дії із належного оформлення прав на зайняту нею земельну ділянку. У відповіді на відзив прокурор просив відхилити доводи відзиву, а позов задовольнити з тих підстав, що прокурор, виходячи із чисельних правових позицій Верховного Суду, норм законодавства, а також вчинених ним конкретних дій дійсно мав право на звернення до суду із даним позовом на підставі ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», а факти самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем, визнання нею в цьому своєї вини, завдання збитків позивачу та їх розмір встановлені ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про закриття кримінального провадження, яка набрала законної сили, а отже мають преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, а тому не потребують окремого доказування. Вислухавши прокурора, представника позивача та представника відповідача, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу з реєстровим №2333 відповідач [PERSON] разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набула у спільну приватну власність земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:01:536:0040, загальною площею 0,4960 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] . 27 серпня 2012 року відповідач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу за №3826 придбала земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:01:536:0051, площею 0,1000 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . Вказані вище земельні ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови, знаходяться у безпосередній близькості одна від одної та межують з прибережною захисною смугою річки Шпакової , яка є лівою притокою річки Дніпро і згідно з ст.79 Водного кодексу України відноситься до малих річок, становить її водний фонд. У жовтні 2012 року, перебуваючи на території вищевказаних земельних ділянок, відповідач [PERSON] самовільно, всупереч встановленого порядку, тобто не маючи необхідних і достатніх прав на володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватись нею, достовірно знаючи, що відповідно до ч.2 ст.61 ВК України у прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво будь-яких споруд, огородила з обох боків територію земельної ділянки площею 2948 м2, прилеглої до вищевказаних двох земельних ділянок, залізобетонним парканом до урізу води річки Шпакова, здійснивши самовільне зайняття такої земельної ділянки. Державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Дніпропетровській області 16 червня 2020 року проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства щодо використання земельних ділянок із кадастровими номерами 1210100000:01:536:0040 (поштова адреса [ADDRESS] ), 1210100000:01:536:0051 (поштова адреса [ADDRESS] ) та земельних ділянок, які із ними межують. За результатами проведеної перевірки Управлінням з контролю за використанням та охороною земель складено акт №831-ДК/688/АП/09/01-20 від 16 червня 2020 року та встановлено, що згідно наявної інформації земельна ділянка площею 2948 м2, яка розташована по [ADDRESS] в районі земельних ділянок із кадастровими номерами 1210100000:01:536:0040, 1210100000:01:536:0051, використовується [PERSON] для розміщення та обслуговування будівель та споруд за відсутністю відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність чи користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо неї, доступ до якої обмежено залізобетонним парканом, що є порушенням ст.ст.125, 126 ЗК України. Таким чином [PERSON] самовільно зайняла зазначену вище земельну ділянку площею 2948 м2, частина якої є прибережною захисною смугою річки Шпакова, спричинивши при цьому територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради майнову шкоду на загальну суму 118604 гривень. Наведені вище фактичні обставини самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, факт завдання цим позивачу майнової шкоди на вказану суму встановлені ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року по справі №199/1313/21 (провадження №1-кп/199/351/21), якою за клопотанням захисника Пахолюк Г.П., підтриманого нею самою, останню судом на підставі ст.49 ч.1 п.1 КК України, тобто з нереабілітуючих підстав, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а саме кримінальне провадження №12020040630000941 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, закрито відповідно до ст.284 ч.2 п.1 КПК України. При цьому в ухвалі суду від 04 березня 2021 року наведені вищі умисні дії [PERSON] , які виразились у самовільному зайнятті земельної ділянки, кваліфіковані за ст.197-1 ч.1 КК України, самій обвинуваченій [PERSON] роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України є нереабілітуючою підставою, але обвинувачена наполягала на задоволенні клопотання свого захисника, визнала себе винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, та надала згоду на звільнення від кримінальної відповідальності. Оскільки ж зазначені ухвала суду від 04 березня 2021 року набрала законної сили 12 березня 2021 року, то встановлені нею вчинені [PERSON] дії, які утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, та полягають у самовільному зайнятті земельної ділянки площею 2948 м2, яка розташована по [ADDRESS] в районі земельних ділянок з кадастровими номерами №1210100000:01:536:0040, №1210100000:01:536:0051 та належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, у відповідності до ст.82 ч.6 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. Більш того, оскільки склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, є матеріальним, а тому вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою, завдавши цим власнику земельної ділянки або її законному володільцю значної шкоди (не менше визначеного приміткою ст.197-1 КК України розміру), то розмір завданої шкоди є частиною об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення, підлягає обов`язковому встановленню при кваліфікації дій особи, що і знайшло своє відображення в ухвалі суду від 04 березня 2021 року, охоплюється поняттям вчинених особою дій, як їх наслідків, в розумінні ст.82 ч.6 ЦПК України. Відтак, зазначений в ухвалі суду факт та розмір завданої відповідачем позивачу шкоди в розмірі 118604 гривень також є преюдиційно встановленим та не підлягає доказуванню при розгляді цієї цивільної справи. Окрім як ухвалою суду від 04 березня 2021 року наведені вище фактичні обставини, які утворюють предмет доказування у даній цивільній справі, підтверджуються також копією акту №831-ДК/688/АП/09/01-20 від 16 червня 2020 року, копією листа Управління з контролю за використанням та охороною земель від 17 червня 2020 року №10-4-0.41-812/90-20, копією листа Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 27 лютого 2020 року №328/03-20. Також судом встановлено, що Дніпровською міської радою в особі міського голови в рамках кримінального провадження №12020040630000941 до обвинуваченої [PERSON] подавався цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 118604 гривень, який внаслідок закриття кримінального провадження не розглядався та був залишений без розгляду. Одночасно Дніпровській міській раді, прокурору судом роз`яснено їх право вирішити питання про стягнення завданих збитків/відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, що відповідає усталеній судовій практиці і правовим позиціями Верховного Суду (постанова від 17 травня 2018 року по справі №445/1569/15-к). Разом з тим, 07 червня, 05 та 08 липня 2021 року Лівобережною окружною прокуратурою м. Дніпра на адресу Дніпровської міської ради надсилались листи, якими прокуратурою вказаний орган місцевого самоврядування повідомлявся на факт постановлення та зміст ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року по справі №199/1313/21 (провадження №1-кп/199/351/21) по кримінальному провадженню №12020040630000941, в тому числі про залишення без розгляду цивільного позову Дніпровської міської ради, запитувалась інформація про вжиття органом місцевого самоврядування заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з [PERSON] шкоди поза межами кримінального провадження та про наслідки таких заходів, роз`яснювалось законодавство про можливість представництва прокурором інтересів держави, місцевого самоврядування в суді шляхом подання прокурором цивільного позову в інтересах Дніпровської міської ради про стягнення шкоди з відповідача. У відповідь на такі листи прокуратури Дніпровська міська рада своїми листами від 15 червня, 29 липня, 13 серпня 2021 року повідомила Лівобережну окружну прокуратуру м. Дніпра про те, що після закриття кримінального провадження та залишення без розгляду цивільного позову Дніпровської міської ради заходи цивільно-правового характеру не вживались, а також відсутні обставини, які перешкоджають пред`явленню Лівобережною окружною прокуратурою м. Дніпра цивільного позову до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 118604 гривень, спричиненої самовільним зайняттям відповідачем земельної ділянки. Крім того своїми листами Дніпровська міська рада повідомила прокурора про відсутність інформації про надання [PERSON] зайнятої останньою спірної земельної ділянки у користування на правах оренди, повідомлено про відсутність інформації щодо вжиття заходів самоврядного контролю за використанням та охороною спірної земельної ділянки. Додатково повідомлено прокурора про те, що [PERSON] майнову шкоду Дніпровській міській раді не відшкодовано, самовільно зайняту земельну ділянку не звільнено. Наведені обставини підтверджуються копією листування між прокуратурою та органом місцевого самоврядування. За викладених абзацом вище обставин Лівобережною окружною прокуратурою м. Дніпра 12 серпня 2021 року на адресу Дніпровської міської ради було надіслано повідомлення про намір звернутись до суду з метою захисту інтересів держави із даним цивільним позовом, який фактично було подано до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 20 серпня 2021 року. Викладене підтверджується копією зазначеного повідомлення. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, ВК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Нормою ст.2 ЗК України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. За змістом положень ст.13 Конституції України, ст.ст.80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. За змістом норм ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, зокрема надання таких земель під забудову та для інших потреб. Згідно норм ст.ст.58-60, 83 ЗК України, ст.ст.4, 88, 89 ВК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України. До земель водного фонду належать окрім іншого землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Прибережні захисні смуги встановлюються вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Нормою ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 ЗК України. За змістом ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок. Методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затверджується Кабінетом Міністрів України. Нормою ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Положеннями ст.212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також застосування інших, передбачених законом, способів. Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. Свою правову позицію суд мотивує наступним. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України, ВК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 ЗК України, ст.88 ВК України (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі №372/1684/14-ц та ін.). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки водного фонду або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням норм ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. У такому разі позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов (ст.391 ЦК України, ст.152 ЗК України) (правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі №372/1684/14-ц та ін.). Крім того, наведені вище правові висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постановах від 15 вересня 2020 року по справі №469/1044/17, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то як встановлено судом в ході розгляду справи, відповідачем у жовтні 2012 року була самовільно, тобто без належного документального оформлення (відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування) та подальшої реєстрації відповідного речового права, зайнята спірна земельна ділянка водного фонду, яка належить територіальний громаді м. Дніпра, а оскільки така земельна ділянка містить у своєму складі прибережну захисну смугу річки Шпакова, то право власності на таку земельну ділянку відповідно до положень ЗК України та ВК України і не може виникнути у відповідача, лише право користування на умовах оренди. Однак і останнє у відповідача не виникло з огляду на відсутність щодо цього відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Звернення ж відповідача до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою в жодному разі не спростовує факт самовільного зайняття земельної ділянки та виникнення у позивача права на усунення йому перешкод у її користуванні шляхом зобов`язання повернути таку земельну ділянку, а також не є безумовною запорукою для подальшого оформлення за відповідачем права користування цією земельною ділянкою на правах оренди. Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище правові висновки суду касаційної інстанції в контексті встановлених у судовому засіданні фактичних обставин спірних правовідносин сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в частині зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради самовільно зайняту спірну земельну ділянку. Вважає суд обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь держави в особі Дніпровської міської ради в якості відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям спірної земельної ділянки, 118604 гривень. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду зазначеної позовної вимоги, зумовлена тим, що в ході розгляду справи знайшли своєї належне підтвердження обов`язкові для встановлення і позитивного вирішення позову заявлені прокурором, позивачем такі фактичні обставини як самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки, так і завдання такими діями відповідача шкоди в наведеному в тексті позову розмірі. При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги в якості підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування шкоди твердження сторони відповідача, що заявлений до відшкодування розмір шкоди є недоведеним. Надаючи таку оцінку твердженням сторони відповідача, суд виходить із преюдиційного значення для розгляду даної цивільної справи ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року по справі №199/1313/21 (провадження №1-кп/199/351/21), якою за клопотанням захисника Пахолюк Г.П., підтриманого нею самою, останню судом на підставі ст.49 ч.1 п.1 КК України, тобто з нереабілітуючих підстав, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а саме кримінальне провадження №12020040630000941 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, закрито відповідно до ст.284 ч.2 п.1 КПК України. Оскільки ж розмір шкоди, завданої власнику земельної ділянки самовільним її зайняттям, є елементом об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, а тому є обов`язковим для встановлення і доведення навість при закритті кримінального провадження в силу змісту норм ст.ст.44, 49 КК України, положень п.1 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судом України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23 грудня 2005 року, та фактично був встановлений судом у згаданій вище ухвалі, а отже в силу ст.82 ч.6 ЦПК України заявлений в позові до стягнення розмір шкоди вважається встановленим і у даній цивільній праві, а тому не підлягає доказуванню. Не приймає суд до уваги і твердження сторони відповідача про відсутність у прокурора права на звернення до суду із даним позовом в інтересах позивача - Дніпровської міської ради, оскільки як встановлено в ході розгляду справи та вбачається зі змісту її матеріалів прокурором були дотримані всі обов`язкові вимоги ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», а подання такого позову відбулось у зв`язку із нездійсненням/неналежним здійсненням Дніпровською міською радою, як органом місцевого самоврядування, захисту інтересів держави у галузі земельних відносини, що фактично було підтверджено в судовому засіданні представником Дніпровської міської ради. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, враховуючи положення ст.ст.133, 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за даною категорією справ, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 4540 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved