Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до Чорнобаївської селищної ради (далі - відповідач) про продовження строку на реалізацію майна. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, однак вона є громадянкою Російської Федерації та протягом року після набуття права власності не встигла розпорядитися земельною ділянкою, оскільки не обізнана із законодавством України, і не відвідувала країну з 2005 року. Під час звернення до нотаріальної контори позивач дізналася про обов`язок відчужити земельну ділянку протягом року. У вересні 2021 року позивач звернулася до орендаря земельної ділянки « Агроспецпроект » з пропозицією продати їм земельну ділянку. За таких обставин, посилаючись на приписи законодавства позивач просила продовжити їй додатковий строк на реалізацію майна, а саме земельної ділянки. Судове засідання позивач просила провести без її та свого представника участі. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У судове засідання сторони не викликалися. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позов визнав не заперечував проти його задоволення. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Позивач є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта від 14 грудня 2005 року № [NUMBER] (а.с. 5). Згідно із копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 жовтня 2013 року № 11620623, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1934 га, кадастровий номер 7125181200:06:000:0157 (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За змістом ст.ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Згідно із ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Земельним кодексом України встановлено порядок припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На даний час позивач має намір добровільно відчужити належну йому земельну ділянку, однак нею пропущено встановлений законом однорічний строк на відчуження. Згідно із п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до 1 січня 2024 року забороняється купівля-продаж або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім переходу до банків права власності на земельні ділянки як предмет застави, передачі земельних ділянок у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та відчуження земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої цим підпунктом, у частині їх купівлі-продажу та відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на користь юридичних осіб на майбутнє (у тому числі укладення попередніх договорів), є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Стаття 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Враховуючи те, що відповідач на законних підставах володіє земельною ділянкою, однак не встигла її відчужити, оскільки є громадянкою іншої держави, з метою забезпечення основних конституційних прав та свобод, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved