Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що 07 грудня 1992 року між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] було укладено договір дарування на підставі якого право власності на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] , яка [INFO] померла. Договір дарування нерухомого майна був посвідчений та зареєстрований в Слобідській сільській раді, а тому спадкодавець [PERSON] вважала, що добросовісно володіє домоволодінням. Після смерті останньої відкрилася спадщина на вказане домоволодіння, яку він прийняв своєчасно як спадкоємець за законом 1 черги. Окрім нього, спадщину більше ніхто не прийняв. Однак, зважаючи на те, що договір дарування не був зареєстрований в БТІ, то він не може оформити на себе право власності на домоволодіння. Оскільки, він протягом тривалого часу добросовісно, відкрито та безперервно продовжував володіти вказаним нерухомим майном, просив суд визнати за ним право власності на вказане домоволодіння за набувальною давністю. Представник позивача звернулась до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача Новоселицької міської ради Чернівецької області в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву, в якій позов визнала та просила розглянути справу у її відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Слобідської сільської ради № 17 від 08 квітня 1970 року [PERSON] було відведено земельну ділянку розміром 1200 м2 для будівництва індивідуального жилого будинку і господарських будівель. З виготовленого 11 липня 1990 року технічного паспорту та свідоцтва про право власності від 04 липня 1990 року вбачається, що власником домоволодіння яке розташовано по [ADDRESS] був [PERSON] .. З довідки Новоселицького КБТІ № 157 від 24 лютого 2021 року слідує, що на домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано право власності за [PERSON] , станом на 29 грудня 2012 року запис останній та чинний. З виписки № 926 від 20 грудня 2021 року з погосподарської книги Слобідської сільської ради вбачається, що у вказаному домоволодінні з 01 січня 1990 року по грудень 1992 року проживали [PERSON] дружина [PERSON] .. З наявної в матеріалах справи довідки № 927 Слобідської сільської ради від 20 грудня 2021 року вбачається, що на момент смерті [PERSON] , а саме [INFO] , разом із померлим проживала його дружина [PERSON] .. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 67978599 від 28 грудня 2021 року слідує, що спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась. Після смерті [PERSON] до виготовленого 11 липня 1990 року технічного паспорту та свідоцтва про право власності від 04 липня 1990 року, Слобідською сільською радою було внесено зміни шляхом закреслення попереднього власника та вписано нового, а саме закреслено запис із анкетними даними [PERSON] та внесено як власника його дружину [PERSON] .. Проте, вказані зміни власника домоволодіння не були зареєстровані в Новоселицькому КБТІ. 07 грудня 1992 року між [PERSON] та матір`ю позивача [PERSON] було укладено договір дарування на підставі якого, як вважали сторони договору та позивач по справі, право власності на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] після чого до виготовленого 11 липня 1990 року технічного паспорту та свідоцтва про право власності від 04 липня 1990 року, Слобідською сільською радою було повторно внесено зміни шляхом закреслення запису із анкетними даними [PERSON] та внесено як власника [PERSON] .. Однак, вказані зміни власника домоволодіння знову не були зареєстровані в Новоселицькому КБТІ. [INFO] [PERSON] померла та після її смерті відкрилася спадщина. Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї матері як спадкоємець за законом 1 черги, звернувшись в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріуса, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] .. В цей же термін батьки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік померлої [PERSON] від прийняття спадщини відмовились. В той же час, згідно відповіді на запит № 157 від 24 лютого 2021 року, Новоселицького комунального бюро технічної інвентаризації, станом на 29 грудня 2012 року запис про зареєстроване право власності за [PERSON] на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] є останнім та чинним. А від так, у зв`язку із відсутністю за [PERSON] правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Саме за наведених обставин позивач із урахуванням вищевикладеного, а також того, що він протягом тривалого часу добросовісно, відкрито та безперервно продовжував володіти вказаним нерухомим майном не оформивши при цьому жодних правовстановлюючих документів, оскільки вважав, що вказані дії було вчинено його померлою матір`ю, а тому просив визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. Розглянувши даний позов, суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Статтею 328 ЦК України передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що вказане свідчить про те, що померла [INFO] [PERSON] , а згодом і позивач, не знали та не могли знати, що з початку їх проживання, вони володіють вказаним домоволодінням, яке на праві власності рахувалося за [PERSON] , без законних на те підстав, тобто володіють чужим майном, оскільки вважали, що право власності на домоволодіння перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування нерухомого майна від 07 грудня 1992 року, який був посвідчений та зареєстрований в Слобідській сільській раді. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном близько 20 років, у зв`язку із чим набув право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 968 гривень 56 копійок. На підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 328, 335, 344, 1218, 1223, 1261, 1268-1270, 1273 ЦК України, суд

Outcome: approved