Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог стверджує,що 06.05.2016 року згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] набула у власність 32/1000 частин нежитлових будівель та споруд колишньої фабрики « [INFO] », що складається з: гаражу літ. Ц, площею 174,3 кв.м., трансформаторної підстанції літ. «Р», складу літ.«Т», площею 461,2 кв.м., підпірної стіни літ. «X»,які знаходяться по [ADDRESS] . 17.05.2016 року згідно Договору про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, позивачу було виділено в натурі згадане нерухоме майно. У червні 2016 році позивачка звернулась до відповідача із заявою для отримання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду. Відповідний проект рішення про надання земельної ділянки в оренду було винесено на пленарне засідання сесії Чернівецької міської ради. Однак, рішенням Чернівецької міської ради від 02.09.2016 року № 377 було знято на довивчення пункт 13 проекту рішення щодо надання позивачці дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду, терміном на 5 (п`ять) років, площею 0,0800 га, для обслуговування нежитлових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (підпункт 34.3 пункту 34 Рішення). Після додаткового вивчення порушеного позивачем питання, рішенням Чернівецької міської ради від 31.10.2016 року № 455 повторно було знято на довивчення Після ще одного додаткового вивчення питання щодо надання в оренду земельної ділянки, рішенням Чернівецької міської ради від 08.12.2016 року № 488 знову було знято на довивчення пункт 7 додатка 2 до проекту рішення щодо надання позивачу дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] га для обслуговування нежитлових будівель і споруд, а також пункт 8 додатка 2 до проекту рішення щодо надання [PERSON] дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] га для обслуговування нежитлових будівель і споруд (підпункти 47.11 та 47.12 пункту 47 Рішення). Згодом, рішенням Чернівецької міської ради від 12.04.2017 року № 633 було взагалі знято з розгляду п.5 проекту рішення щодо надання Позивачу дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , пл.0,0800 га, в оренду, терміном на 1 рік для обслуговування нежитлових будівель і споруд, та знято з розгляду п. 1 додатка до проекту рішення щодо надання позивачці дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] .0,0500 га, в оренду, терміном на 1 рік для обслуговування нежитлових будівель і споруд , а також знято з розгляду п.2 додатка до проекту рішення щодо надання позивачці дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , пл.0,0100 га, в оренду, терміном на 1 рік для обслуговування нежитлових будівель і споруд - код 11.02. (підпункти 4.2., 4.4 та 4.5 пункту 4 Рішення). Стверджує, що рішення про надання дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки для передачі її в оренду позивачці - прийнято не було, через небажання відповідача. Додає, що рішенням Чернівецької міської ради від 06.12.2018 року № 1546 позивачу було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1300 га в оренду терміном на 5 (п`ять) років для обслуговування гаража, складу та трансформаторної підстанції за адресою [ADDRESS] . (пункт 17 Рішення). В подальшому, рішенням Чернівецької міської ради від 05.03.2019 №1650 було внесено зміни у рішення від 06.12.2018 № 1546, а саме слова та цифри «площею 0.1300 га» замінено на слова та цифри «площею 0,1892 га», а рішенням Чернівецької міської ради №2017 від 20.12.2019 року було затверджено проект благоустрою та надано позивачу в оренду терміном на 5 (п`ять) років земельну ділянку площею 0,1818 га по [ADDRESS] У червні 2020 року у приміщенні Департаменту містобудівного комплексу і земельних відносин Чернівецької міської ради, представнику позивача було одночасно надано на підписання: - Договір оренди землі № 11292 від 05.03.2020 року ; - Додатковий договір №1/11292 від 10.04.2020 року до договору оренди землі № 1292 від 05.03.2020 року. Пунктом 1.1. Договору оренди землі №11292 від 05.03.2020р. передбачалося, що відповідач на підставі рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 10.12.2019р. №2017 передає, а Позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, пунктом 11.1 Договору оренди землі від 05.03.2020р. на Орендаря одночасно покладався обов`язок сплатити відповідачу кошти в еквіваленті орендної плати в сумі 394735,96 грн. за фактичне користування земельною ділянкою, за трирічний період, який передував укладенню договору оренди. Додатковим договором №1/11292 від 10.04.2020 року до Договору оренди, пункт 11.1 Договору оренди землі №11292 від 05.03.2020 року змінювався та викладався у новій редакції, а саме: «11.1. Орендар сплачує кошти за фактичне користування земельною ділянкою в еквіваленті орендної плати в сумі 393299,02 грн. до 31.03.2021р». Вважає, що п.11.1. Договору оренди землі №11292 від 05.03.2020р., а також Додатковий договір №1/11292 від 10.04.2020 року до договору оренди землі №11292 від 05.03.2020 року, які встановлюють обов`язок позивача сплатити відповідачу кошти за нібито фактичне користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за трирічний період, який передував укладенню Договору, порушують права та охоронювані законом інтереси позивача та є такими, що підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Як вбачається з рішень Чернівецької міської ради, позивач неодноразово зверталась із заявами про надання їй дозволу на складення проекту відведення їй в оренду земельної ділянки. Однак, через неодноразові «зняття на довивчення» проектів рішень міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду, позивач з незалежних від неї обставин не могла набути у користування земельну ділянку, вказану в договорі. Вважає, що не маючи жодних документів на земельну ділянку, на якій знаходиться належна їй нерухомість по [ADDRESS] , позивачка не мала змоги розпочати реконструкцію належної їй нерухомості для приведення її в придатний для використання стан, реалізувати дану нерухомість через договір купівлі-продажу через відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, на якому знаходяться будівлі, який обов`язково зазначається договорі купівлі-продажу. Фактично, тільки 21.10.2019 року земельна ділянка, яка передана в оренду позивачці, була сформована як окремо визначений об`єкт цивільних прав із визначенням площі 0,1818 га, та присвоєнням кадастрового номеру 7310136600:08:003:0132. Стверджує, що в подальшому орендодавець безпідставно включив в Договір оренди землі та Додатковий договір до договору оренди землі обов`язок позивача щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,1818 га, кадастровий номер 7310136600:08:003:0132 за попередні 3 роки. На думку представника позивача , окрім іншого , відповідач під час укладання та підписання Договору та Додаткового договору ,обґрунтовував необхідність включення до договору обов`язку орендаря щодо сплати одноразового внеску за фактичне користування землею передбаченого вимогами Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради V скликання від 23.10.2008р. № 715 (зі змінами, внесеними рішеннями Чернівецької міської ради VI скликання від 28.07.2011р. № 221 та від 29.03.2012р. № 467). Однак, дане Положення було визнане протиправним та нечинним рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі № 824/607/18-а, яке набрало законної сили 14.03.2019. Стверджує, що вищевикладені дії відповідача щодо розробки п. 11.1 Договору та Додаткового договору на основі нечинного регуляторного акта, спонукання позивача до підписання даних документів із посиланням на акт, який був нечинним майже рік , призвели до того, що позивач помилявся щодо обставин, які мали і мають істотне значення. Враховуючи наведене , просить суд :визнати недійсним пункт 11.1. Договору оренди землі № 11292 від 05 березня 2020 року, укладений між Чернівецькою міською радою та [PERSON] ; визнати недійсним Додатковий договір № 1/1192 від 10 квітня 2020 року по Договору оренди землі № 1192 від 05 березня 2020 року, укладений між Чернівецькою міською радою та [PERSON] . У судове засідання представник позивачки не з`явився. Через канцелярію суду від нього надійшла заява слухання справи за його відсутності. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримав та просив задовільнити позов. Від представника відповідача до суду надійшла заява , у якій просить розглянути справу без її участі та відмовити у задоволенні позовних вимог , згідно підстав , вказаних у відзиві на позов . Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України -у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши позицію сторін по справі, висловлену у попередніх судових засіданнях та письмові докази, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 5 ст.12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено , що між [PERSON] та [PERSON] 06.05.2016 року було укладено договір купівлі- продажу, згідно якого вона набула у власність 32/1000 частин нежитлових будівель та споруд колишньої фабрики « [INFO] », що складається з: гаражу літ. Ц, площею 174,3 кв.м., трансформаторної підстанції літ. «Р», складу літ.«Т», площею 461,2 кв.м., підпірної стіни літ. «X», які знаходяться по [ADDRESS] . (а.с. 24-25). 17.05.2016 року згідно Договору про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, позивачу було виділено в натурі гараж літ. «Ц», площею 174,3 кв.м., трансформаторну підстанцію літ. «Р», склад літ. «Т», площею 461,2 кв.м., підпірну стіну літ. «X», які знаходяться по [ADDRESS] . (а.с. 26-28) . Позивачка протягом 2016 -2017 років зверталася до відповідача для отримання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду Рішенням Чернівецької міської ради від 12.04.2017 року № 633 було знято взагалі з розгляду п.5 проекту рішення щодо надання позивачу дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] . (а.с. 31-36). Рішенням Чернівецької міської ради від 06.12.2018 року № 1546 позивачу було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду терміном на 5 (п`ять) років для обслуговування приміщень за адресою [ADDRESS] . (пункт 17 Рішення). Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку , 21.10.2019 року відбулась державна реєстрація земельної ділянки, із визначенням площі 0,1818 га, та присвоєнням кадастрового номеру 7310136600:08:003:0132. Відповідно до договору оренди землі № 11292 , укладеного між представником позивача та представником відповідача , на підставі рішення Чернівецької міської ради від 20.12.2019 року № 2017 , орендар приймає в строкове платне користування земельну дялівнку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі , які знаходяться за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до п. 11.1 даного договору , на Орендаря одночасно покладався обов`язок сплатити відповідачу кошти в еквіваленті орендної плати в сумі 394735,96 грн. за фактичне користування земельною ділянкою, за трирічний період, який передував укладенню договору оренди. Додатковим договором №1/11292 від 10.04.2020 року до Договору оренди, пункт 11.1 Договору оренди землі №11292 від 05.03.2020 року змінювався, та викладався у новій редакції, а саме: «11.1. Орендар сплачує кошти за фактичне користування земельною ділянкою в еквіваленті орендної плати в сумі 393299,02 грн. до 31.03.2021р». Даний договір є невід`ємною частиною договору оренди землі від 05.03.2020 року № 11292. (а.с. 26-33). Стягувана сума визначалась відповідно до розрахунку суми коштів за фактичне користування земельною ділянкою в еквіваленті орендної плати. Позивачка вважає , що п.11.1. Договору оренди землі №11292 від 05.03.2020р., а також Додатковий договір №1/11292 від 10.04.2020 року до договору оренди землі №11292 від 05.03.2020 року, які встановлюють її обов`язок сплатити відповідачу кошти за фактичне користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за трирічний період, який передував укладенню Договору, грубо порушують її права та охоронювані законом інтереси та є такими, що підлягають визнанню недійсними в судовому порядку З даним твердженням погоджується і суд, оскільки : Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц. У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Вирішуючи питання про визнання недійсною окремих пунктів жогоовру оредни та додаткового договору , суд має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушено право орендодавця та з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця. Частинами 1,2 ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Частиною 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі»). Частина 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», кореспондується із положеннями ч.1 ст.638 ЦК України, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом, як істотні. Частиною 3 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого Наказом Держкомзему України за №174 від 02 липня 2003 року передбачено, що необхідною умовою реєстрації права є наявність кадастрового номера земельної ділянки. Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах за №43 від 04 травня 1999 рокупередбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки (пункт 1.12). У пункті 1.13 цієї Інструкції передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Тобто, при складанні технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язковою складовою є визначення та перенесення у натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. . Після 02 квітня 2002 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» за №449 від 02 квітня 2002 року, обов`язковим реквізитом державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою став кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Із 01 січня 2013 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр», державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про згадану земельну ділянку , присвоєння їй кадастрового номера та відповідну її державну реєстрацію було здійснено 21.10.2019 року. Тобто , застосування до позивача обов`язку сплатити відповідачу кошти за фактичне користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за трирічний період, який передував укладенню Договору, тобто з 05.03.2017 року , не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, застосування Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради V скликання від 23.10.2008р. № 715 (зі змінами, внесеними рішеннями Чернівецької міської ради VI скликання від 28.07.2011р. № 221 та від 29.03.2012р. № 467), пункти якого на момент укладення доворів оренди з [PERSON] , були нечиннимим , вказують на порушення процедури нарахування орендної плати та відповідно визначення її розміру Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів. Якщо відсутність у договорі однією з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав. Верховний суд України ухвалою від 04 лютого 2015 року у справі №6-233цс14 визначив, що під час розгляду позову про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки не достатньо встановити лише факт відсутності в оспорюваному договорі істотних умов, обов`язковість визначення яких встановлена ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі». Обов`язковою умовою для визнання договору оренди землі недійсним є не тільки відсутність певних істотних умов в договорі, а і встановлене судом порушення прав позивача такою відсутністю. Основний предмет доказування в такого роду справах є наступні обставини: чи дійсно відсутні в договорі оренди земельної ділянки певні істотні умови, обов`язковість яких встановлена Законом; яким чином відсутність істотних умов порушує права позивача. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Відповідно до п.6 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Суд повинен установити чи були чи порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої п.1 ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі»,суд повинен установити чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених ст.15 цього Закону, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. Таким чином, суд вважає, що позивачкою доведено обставини, які підтверджують недійсність додаткової угоди до договору оренди землі та п. 11.1 самого договору оренди . Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V.v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). На підставі наведеного ,

Outcome: approved