Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

В серпні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника - адвоката Маліцького О.О. звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду із вказаним позовом у якому просили суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказали, що позивачам на праві спільної часткові власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . 30.07.2014 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , від якого у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , яку було зареєстровано в даному житловому будинку 13.01.2015 року. Відповідач [PERSON] спільно з двома своїми дітьми від першого шлюбу [PERSON] . [INFO] та [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані в даному житловому будинку з 30.08.2014. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідачі з листопада 2018 року у спірному будинку не проживають, про що складено акт про фактично проживаючих осіб від 12.08.2021. Перешкод у користуванні будинком відповідачам позивачі не чинять. Факт реєстрації відповідачів у спірному будинку порушує права позивачів на користування майном, позбавляє можливості оформити субсидію та продати в майбутньому вказаний будинок. Відповідачі проживають без реєстрації в будинку [ADDRESS] і добровільно зніматися з реєстрації не бажають. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17 серпня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26 жовтня 2021 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей Білоцерківської міської рада надати до суду висновок щодо розв`язання спору. У зв`язку з неявкою третьої особи в підготовче засідання, призначене на 26 жовтня 2021 року, підготовче засідання у справі відкладено на 24 листопада 2021 року. 22 листопада 2021 року на адресу суду від служби у справах дітей Білоцерківської міської ради надійшов письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року закрито підготовче засідання у справі та призначено судовий розгляд на 21 січня 2022 року. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Маліцький О.О. підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити. Пояснив, що [PERSON] по вихідних днях на протязі останнього року забирає свою доньку [PERSON] до себе в будинку по [ADDRESS] . Також, представник позивача пояснив суду, що позивачі не будуть заперечувати щодо рішення суду про відмову в задоволенні позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, заперечуючи проти їх задоволення в частині визнання втрати права на користування житловим приміщенням малолітньої [PERSON] , яка є їх спільною донькою із позивачем [PERSON] . Пояснила суду, що [PERSON] по вихідних днях та на канікулах відвідує свого батька [PERSON] за місцем проживання останнього та не втратила право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Направив 21 січня 2022 року на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] . [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі із 30.07.2014 до моменту його розірвання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухваленим 22 жовтня 2018 року. Від спільного проживання у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON] . Станом на 11.08.2021 в будинку [ADDRESS] зареєстровано 8 осіб, у тому числі позивачі [PERSON] , [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Актом № 17/4 від 12.08.2021 року про фактично проживаючих осіб в будинку [ADDRESS] вказано, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з листопада 2018 року тимчасово відсутні за місцем реєстрації. Ковалівською сільською радою Білоцерківського району Київської області 04.03.2021 року видано довідку про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , дійсно проживають без реєстрації в будинку [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 782 від 09 листопада 2021 року надано суду висновок щодо розв`язання спору про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщення. Відповідно до даного рішення, визнання [PERSON] , та її малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] є доцільним і таким, що не порушує їх прав. Визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила користування будинком за адресою: [ADDRESS] є недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу її існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами абзацу 3 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , спільно зі своїми малолітніми дітьми від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] , не є членами сім`ї власників будинку, спільним побутом із позивачами не пов`язані, за місцем реєстрації відсутні понад один рік. За таких обставин, суд вважає, що відповідач [PERSON] спільно зі своїми дітьми від першого шлюбу, як колишні члени сім`ї співвласника [PERSON] , що понад 3 роки не проживають за місцем реєстрації, відповідно до вимог статей 391, 405 ЦК України втратили право на користування житлом. Вказані позовні вимоги визнані в судовому засіданні відповідачем [PERSON] і визнання позову в цій частині приймається судом, так як не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При вирішенні питання щодо позовних вимог щодо втрати права користування житловим приміщенням [PERSON] суд виходить з наступного: Згідно статті 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з вимогами частини першої-четвертої статті 29 Цивільного кодексу України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» - діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є спільною донькою позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] , залишаючись членом сім`ї свого батька [PERSON] , зберігає право користування і спірним житловим будинком, оскільки її батько [PERSON] є співвласником даного будинку. Оскільки між батьками малолітньої [PERSON] не було спору щодо визначення їх місця проживання, то вона мають право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст.29 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання. В цьому контексті слід звернути увагу, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] у спірному житловому будинку свідчить про відсутність заперечень позивачів [PERSON] і [PERSON] щодо набуття відповідачем [PERSON] права на користування та проживання у спірному житловому будинку на правах члена сім`ї наймача. Таким чином, відповідач [PERSON] за згодою позивачів набула право користування спірною квартирою. До теперішнього часу відповідач [PERSON] не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її не проживання у спірному житловому будинку, оскільки вона в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов`язки члена сім`ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання, отже відсутні правові підстави для втрати малолітньою [PERSON] права користування спірним житловим будинком. Разом з цим, судом встановлено і підтверджено поясненнями представника позивача в судовому засіданні що відповідач [PERSON] на протязі останнього року, періодично перебуває в будинку свого батька, відповідача [PERSON] . За таких обставин доводи позивачів про те, що відповідач [PERSON] втратила право користування спірним житловим будинком є помилковими. За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed