Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, третя особа: державний нотаріус Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 10 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Житловий будинок, споруди та приміщення розташовані на земельній ділянці площею 0,0400 га та земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю. 03 березня 2006 року [PERSON] залишив заповіт, яким все належне йому майно залишив [PERSON] , який спадщину прийняв, так як був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день його смерті, але не оформив спадкові права. 07 травня 2009 року вона з чоловіком та з його батьком [PERSON] уклали спадковий договір. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку. [INFO] помер батько її чоловіка [PERSON] . На підставі спадкового договору після його смерті вона та відповідач зареєстрували право власності по Ѕ частини на житловий будинок [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] та тестя [PERSON] залишилась земельна ділянка [ADDRESS] , площею 0,0400 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. В подальшому її чоловік звернувся до державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Однак постановою про відмову у вчинення нотаріальних дій від 05 липня 2021 року йому було відмовлено. Просить визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0400 га, кадастровий номер 1412336900:01:014:0647, розташованої по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги визнали в повному обсязі. Третя особа - державний нотаріус Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 09 липня 1988 року Палацом одруження м.Жданова Донецької області, [PERSON] та [PERSON] 09 липня 1988 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2479. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 22 липня 2020 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено актовий запис за № 1065. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 13 серпня 2011 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено актовий запис за № 1097. З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03 березня 2006 року виданого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою, вбачається, що 03 березня 2006 року заведена заява [PERSON] про скасування заповіту № 1-695 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно витягу про право власності на нерухоме майно, вбачається що будинок [ADDRESS] належить на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2006 року [PERSON] на праві приватної власності. З копії заповіту від 03 березня 2006 року, реєстр № 1-969, вбачається, що на випадок смерті [PERSON] , він заповів все майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і в взагалі все те, що йому належати на день смерті і на те що він за законом буде мати право [PERSON] . Зі спадкового договору, укладеного 07 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] вбачається, що набувачі зобов`язуються виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набувають право власності на належне відчужувачу майно в рівних частинах кожному, тобто по Ѕ частці житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 400 кв.м. З державного акту на право приватної власності на землю, виданого Маріупольською міською радою народних депутатів 11 вересня 1998 року вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 19 серпня 1998 року за № 21/3 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0400 гектарів для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , а саме земельні ділянки з кадастровим номером: 1412336900:01:014:0647. У встановлений законом строк, [PERSON] звернувся до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 30 листопада 2021 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0400 га, кадастровий номер 1412336900:01:014:0647, розташованої по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за 4701 № 1211 від 21 вересня 1998 року. З довідки нотаріальної контори вбачається, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] відсутня. Відповідно до ч.1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції станом на 29.07.2006 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в тій самій редакції зазначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п.1.1., 1.2. п.1 Наказу №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею Право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку» Зареєстровано в Міністерстві м.Київ юстиції України 4 червня 1999 року за №354/3647. Форми державного акту на право власності на земельну ділянку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449. Відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Пунктом В частини 1 статті 87 ЗК України визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 377 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно зі статтею 120 ЗК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У відповідності до підпункту «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак, земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року №6-2225цс16. Із урахуванням всіх обставин, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивачки визнавши за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0400 га, кадастровий номер 1412336900:01:014:0647, розташованої по [ADDRESS] .

Outcome: approved