Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до Лисичанського міського суду із позовною заявою до до Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею про стягнення грошових коштів, належних до сплати за наслідками несвоєчасного розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.11.2017 позивач на підставі наказу № 115-к була звільнена з роботи за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. 05.03.2020 року на підставі рішення Лисичанського міського суду від 01.04.2019 до наказу були внесені зміни, а саме підстава звільнення була замінена на ч. 3 ст. 38 КЗпП з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. 05.03.2020 зазначена компенсація була виплачена. Позивач вважає, що дії відповідача є незаконними, оскільки позивач повинна була отримати зазначені гроші в день звільнення, а тому просить стягнути за період з 17 листопада 2017 по березень 2020 року інфляційні витрати, 3% річних, середній заробіток та моральну шкоду. На підставі викладеного, просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 440656,41грн., яка складається з 3234,7грн. - інфляційні втрати, 1524,78 - 3% річних за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, 415896,93 - середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, 20000грн. - моральної шкоди. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 22.07.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/4368/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 15.10.2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов не визнає, з наступних підстав. Позивач була звільнена з роботи 05.03.2020 року, компенсація в розмірі 21782,59 грн. виплачена позивачу 05.03.2020 року після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Позивач просить стягнути 440656,41 грн., що більше ніж у 20 разів перевищує суму грошової компенсації при звільненні. Крім того, розрахунок проведено 05.03.2020 року, а позивач звернулась із позовом 07.07.2020 року, тобто через 4 місяці і 2 дні, чим порушила тримісячний строк звернення до суду. Просили суд відмовити у задоволенні позову. 23.09.2021 року позивач надала письмові пояснення, де зазначила, що на всій території України введено карантин з 12.03.23020 до 24.04.2020 року, крім того, було зазначено, що процесуальні строки не зупиняться, не поновлюються, а автоматично продовжуються. Таким чином, можливість звернутись до суду у позивача з`явилась лише 07.07.2020 року. Просила суд задовольнити позов в повному обсязі. 18.01.2022 року відповідач надав клопотання, в якому просив справу розглядати без участі представника відповідача. 18.01.2022 року позивач надала клопотання, в якому просила справу розглянути без її участі. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні належний йому сум. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надала суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Представник відповідача Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надав до суду відзив, в якому з обставинами викладеними в позовній заяві не погодився та просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правових відносин. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно з трудовою книжкою, заповненою 23.08.1977 року, на підставі наказу № 115К від 17.11.2017 року, [PERSON] , 1954 року народження, звільнена за ч.1 ст. 38 КЗпП України запис № 12, який на підставі наказу № 10 від 19.02.2020, вважається не дійсним та 03.03.2020 звільнена за ч. 3 ст. 38КЗпП. Згідно з табелем обліку робочого часу, затвердженого директором Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею, Бєляєва у вересні 2017 року відпрацювала 16 робочих днів, у жовтні 2017 - 21 робочий день. Згідно з відповіддю № 213 від 15.06.2020, наданої Лисичанським професійним торгово-кулінарним ліцеєм на запит [PERSON] , остання у вересні 2017 отримала заробітну плату в розмірі 9055,55грн. за відпрацьовані 16 робочих днів та у жовтні 2017 - 8983,86 грн. за відпрацьовані 21 робочий день. Згідно з наказом № 115-К від 17.11.2017, [PERSON] звільнена за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно з наказом № 13 від 03.03.2020, наказ № 10 вважається недійсним. Згідно з наказом № 14 від 05.03.2020, в наказ № 115-К від 17.11.2017 внесені зміни в частині підстави для звільнення [PERSON] , а саме замінено на «у зв`язку із невиконанням законодавства про працю умов трудового/колективного договору ст. 38 ч. 3 КЗпП України» з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Згідно з розрахункового листа [PERSON] за березень 2020, остання отримала від Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею вихідну допомогу в розмірі 21782,59 грн. Згідно з поточною випискою за період з 01.03.2020 по 02.04.2020 на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , грошова сума в розмірі 21782,59грн. 05.03.2020 зарахована на рахунок. Згідно з платіжного доручення №38 від 03.03.2020 року на суму 21782,59 грн., призначення платежу перерахунок коштів вихідної допомоги [PERSON] за рішенням суду по справі №415/7686/17. Мотивувальна частина Згідно з змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.2999 року та пунктом 32 постанови №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що задовольняючі вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив, при цьому сума, яка підлягає стягненню, визначається без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Виходячи зі змісту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з ч. 2, п. 8 ч. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р., нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до підпункту «л» пункту 1, частини 3 пункту 2 пункту ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З матеріалів справи вбачається, позивач [PERSON] була звільнена 17.11.2017 року за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. На час звільнення у відповідача перед позивачем заборгованості по виплатам всіх сум належних при звільненні не було. 05.03.2020 на підставі рішення Лисичанського міського суду від 01.04.2019 у справі № 415/7686/17 в наказ № 115-К від 17.11.2017 були внесені зміни, якими було змінено підставу звільненні,а саме з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, яка в той же день була зарахована на рахунок [PERSON] . Тобто, відповідач здійснив виплати у строки передбачені ст. 116 КЗпП України. Таким чином, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також інфляційних витрат та 3% судом не вбачається. Що стосується строків звернення до суду із вказаним позовом, то суд зазначає наступне. Так, у ч.1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року, у справі № 446/509/16-ц, провадження № 61-590 св 17. З огляду на викладене, до правовідносин, які виникли між сторонами по справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватись з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем 05 березня 2020 року, що підтверджується випискою з рахунку, також з зазначеної виписки вбачається, що позивач отримала готівку в день зарахування на рахунок 05.03.2020 рок в сумі 21670 грн., тобто 05.03.2020 позивач знала про те, що відповідач здійснив виплату належної їй суми, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 06 березня 2020 року, а закінчується тримісячний термін 06 червня 2020 року. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом 07 липня 2020 року (а.с. 1-2), тому пропустила тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин. Судом враховано, що ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 261 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав». Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Верховний Суд зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третястатті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Статтею 234 КЗпП Українивстановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Відповідно до статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першійстатті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Представник відповідача просить визнати пропущеним строк звернення позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог Бєляєвої у повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач пропустила строк і звернулася до суду із закінченням тримісячного строку, не подала заяву про поновлення строку позовної давності (оскільки вважає, що він не пропущений). Суд звертає увагу, що строк закінчився 06.06.2020. В позовній заяві позивач не навела причин пропуску строку для звернення до суду та не порушує питання про поновлення судом строків, а лише у відповіді на відзив зазначила, що встановлення на всій території карантину є на її думку об`єктивною причиною для поновлення строків позовної давності. При цьому суд звертає увагу, що, як було встановлено в судовому засіданні, в провадженні Лисичанського міського суду Луганської області також знаходиться цивільна справа № 415/2565/20 за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця, боржник Лисичанський професійний торгово-кулінарний ліцей, посадова особа, дії якої оскаржуються: Старший державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Швалік Оксана Миколаївна. Із даним скаргою [PERSON] звернулася до суду у 09.04.2020 року, а провадження у справі відкрито у 22.04.2022 року, що свідчить про наявність об`єктивної можливості у позивача звертатись до суду за захистом своїх прав в період дії карантину. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Судуу постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Отже, з врахуванням того, що суд дійшов до висновку про відсутність порушеного права, за захистом якого позивач звернулася до суду, в позові слід відмовити за необґрунтованістю. Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed