Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить скасувати арешт, накладений на житловий будинок [ADDRESS] на підставі листа 046-75, 21.01.1998, Київської міської держадміністрації, УКБ, (додаткові данні: архівний номер - 99638KIEVI, архівна дата: 26 січня 1998 рік 18:14:00, дата виникнення: 26 січня 1998, № реєстрації: 16549-22). Свої вимоги мотивує тим, що після смерті його матері [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0839 га, кадастровий номер 8000000000:72:506:0026, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим, ним було подано заяву про прийняття спадщини, однак 23 червня 2021 року отримав листа від завідувача Першої Київської державної нотаріальної контори Мотицького І. Л. про неможливість вчинення нотаріальних дій через існування арешту на вищевказаний житловий будинок, накладеного на підставі листа Київської міської державної адміністрації № 046-75 від 21 січня 1998 року. Оскільки йому не було відомо про наявність арешту, який створює перешкоди у використанні спадкового майна, позивач звернувся до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 01 липня 2021 року для розгляду зазначеного позову визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. 06 липня 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачам 15-денний термін для надання відзиву. 01 листопада 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли відзиви відповідачів, які мають аналогічний зміст, зокрема, ними зазначається, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 17 квітня 1972 року № 587 «Про відведення земельної ділянки Управлінню капітального будівництва виконкому міськради під житлове та культурно-побутове будівництво» Управлінню капітального будівництва виконкому міськради відведено дiлянку під житлове та культурно-побутове будівництво. Згідно із пунктом 1 вказаного рішення виконавчий комітет Київської міської ради депутатів трудящих постановив відвести Управлінню капітального будівництва міськвиконкому земельну ділянку площею 190 га по [ADDRESS] під житлове та культурно-побутове будівництво. Територію відвести за рахунок селища Біличі, на якій розташовані садиби домоволодінь, що належать громадянам на правах особистої власності та території відомств, що розміщені в межах відводу. Так, у зв`язку з будівництвом дороги та інженерних мереж XVI кварталу житлового масиву Біличі, мешканці будинків, які дали згоду на відселення - повинні були відселитися, а Управління капітального будівництва звернулось до Першої нотаріальної контори міста Києва з листом про накладення арешту на проведення будь-яких дій із відповідними будинками. При цьому, в Переліку земельних ділянок і домоволодінь в районах садибної забудови, які вилучаються згідно з порядком, встановленим Київрадою, відсутня земельна ділянка [ADDRESS] . Разом з тим 26 листопада 2001 року Управління капітального будівництва ліквідовано без правонаступника. З огляду на викладене, просять суд ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу у його відсутність. Відповідачі Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, у поданих відзивах просили проводити розгляд справи у їх відсутність. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засіданні повідомлялась належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, пояснення до суду не надала. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,0839 га, кадастровий номер 8000000000:72:506:0026 належав на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 02 лютого 1994 виданим Залізничною районною державною адміністрацією, реєстр № 34949, державним актом на право приватної власності на землю, виданим на підставі рішення Київської міської ради від 08 червня 2000 року № 150-2/871. [PERSON] є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим у квітні 1958 року Жулянською с/с Києво-Святошинським ЗАГС серії [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу від 29 травня 1964 року, виданим Московським б/ЗАГС серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 14 вересня 2019 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . За заявою позивача Першою Київською державною нотаріальної конторою заведено спадкову справу № 1445/2019 відносно померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію В Спадковому реєстрі. 23 червня 2021 року на заяву позивача Першою Київської державною нотаріальної конторою було надано відповідь № 7731/01-16, з якої вбачається, що на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт на підставі листа Київської міської державної адміністрації № 046-75 від 21 січня 1998 року. Також повідомлено, що надати копії документів, на підставі яких накладено вищевказаний арешт неможливо, оскільки згідно номенклатури справ державної нотаріальної контори за 1998 рік, термін зберігання розпоряджень по накладенню та зняттю заборон відчуження житлових будинків (арештів) - складав три роки. Для вирішення питання зняття вищевказаної заборони (арешту), запропонували позивачу звернутись до суду. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що накладений арешт на вищевказане майно обмежує його права вільно користуватися, розпоряджатися та володіти спадковим майном. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся у встановленому законодавством порядку до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Таким чином позивач [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до якої входять належні їй на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0839 га, кадастровий номер 8000000000:72:506:0026. Як встановлено в судовому засіданні, арешт на спадкове майно було накладено на підставі листа № 046-75 Київської міської держадміністрації у 1998 році. При цьому судом судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 17 квітня 1972 року № 587 «Про відведення земельної ділянки Управлінню капітального будівництва виконкому міськради під житлове та культурно-побутове будівництво» Управлінню капітального будівництва виконкому міськради відведено дiлянку під житлове та культурно-побутове будівництво. Згідно із пунктом 1 вказаного рішення виконавчий комітет Київської міської ради депутатів трудящих постановив відвести Управлінню капітального будівництва міськвиконкому земельну ділянку площею 190 га по [ADDRESS] під житлове та культурно-побутове будівництво. Територію відвести за рахунок селища Біличі, на якій розташовані садиби домоволодінь, що належать громадянам на правах особистої власності та території відомств, що розміщені в межах відводу. Так, у зв`язку з будівництвом дороги та інженерних мереж XVI кварталу житлового масиву Біличі, мешканці будинків, які дали згоду на відселення - повинні були відселитися, а Управління капітального будівництва звернулось до Першої нотаріальної контори міста Києва з листом про накладення арешту на проведення будь-яких дій із відповідними будинками. Однак в Переліку земельних ділянок і домоволодінь в районах садибної забудови, які вилучаються згідно з порядком, встановленим Київрадою, відсутня земельна ділянка [ADDRESS] . Отже, підстави для продовження застосування такого виду обтяження відсутні, тому наявність арешту житлового будинку перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , а також перешкоджає позивачу у здійсненні ним права власності на спадкове майно. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі приведені позивачем обставини не спростували. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позов в частині зняття арешту з майна підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: approved