Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства «Люксторг» Жовтоводської міської ради в особі ліквідаційної комісії про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її прийнято на посаду продавця-консультанта Комунального підприємства «Люксторг» Жовтоводської міської ради згідно з контрактом від 23 листопада 2015 року на термін з 23 листопада 2015 року по 28 лютого 2018 року. Позивачка зазначає, що в день звільнення - 28 лютого 2018 року підприємство, в особі ліквідаційної комісії, письмово не повідомило її про нараховані належні при звільнені суми, не здійснило остаточний розрахунок та виплату належних коштів. При цьому, позивачка отримала довідку про заборгованість із виплати заробітної плати, в якій розмір заборгованісті по заробітній платі підприємства за період з 01 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року перед нею складає 50 193,88 грн. Звертає увагу на те, що станом на дату подання позову їй не виплачена заробітна плата в сумі 50 193,88 грн., остаточний розрахунок із позивачкою не здійснено. Також, у зв`язку з тим, що відповідачем не проведено повного розрахунку при звільненні позивачки, остання просить стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за весь період затримки. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання з викликом сторін. В свою чергу, відповідач надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що з позивними вимогами згоден частково. Вказав, що [PERSON] дійсно працювала на КП «Люксторг» Жовтоводської міської ради на посаді продавця-консультанта підприємства в період з 23.11.2015 року до 28.02.2019 року і за час роботи на підприємстві у неї виникла заборгованість по заробітній платі. Зазначив, що станом на 01.06.2021 року заборгованість по заробітній платі складає 50 193,88 грн., що підтверджується даними первинного бухгалтерського обліку КП «Люксторг» Жовтоводської міської ради, тому з вимогою в частині стягнення заборгованості з заробітної плати погоджується. В частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач не погоджується, посилаючись на непропорційність і не співмірність вказаної суми, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотримання ним при звільненні заробітної плати. Вважає, що позивачка, при реалізації своїх прав на звернення до суду, діяла не добросовісно. Наголошує на тому, що позивачем необґрунтовано заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 30 серпня 2021 року [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому вона зазначає, що 28.02.2018 року її було звільнено з підприємства КП «Люсторг» ЖМР у зв`язку із закінченням дії договору. Однак в день звільнення розрахунок з нею проведено не було. Вказує, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому вважає, що аргументи відповідача не відповідають чинному законодавству України та впевнений, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення ґрунтується на принципах чинного законодавства України. Позивачка, як і відповідач, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, представників не направили. При цьому, позивачкою та представником відповідача подані до суду заяви, де вони просять розгляд справи здійснювати за їх відсутності, одночасно [PERSON] підтримує позовні вимоги, КП «Люксторг» ЖМР позовні вимоги просить задовольнити частково. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно контракту від 23 листопада 2015 року [PERSON] призначено на посаду посаду продавця-консультанта Комунального підприємства «Люксторг» Жовтоводської міської ради на термін з 23 листопада 2015 року по 28 лютого 2018 року (а.с.8). Позивачка отримала довідку від 01.04.2019 року вих.№03/01 про заборгованість із виплати заробітної плати, якою підтверджена заборгованість підприємства по заробітній платі за період з 01 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року у розмірі 50 193,88 грн. (а.с.10). Як зазначив відповідач у своїх письмових запереченнях та вбачається із довідки про заборгованість по заробітній платі від 01 квітня 2019 року вих.№03/01, заборгованість відповідача перед позивачкою по сумам, що належали останній при звільненні, складає 50 193,88 грн., яка і підлягає стягненню (а.с.10). Під час розгляду справи встановлено, що позивачка була звільнена з посади продавця-консультанта 28 лютого 2018 року, та станом на день пред`явлення позову, а так само і на дату ухвалення судового рішення заборгованість з нарахованої заробітної плати не погашена. Так, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд встановив, що [PERSON] не отримала розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки має місце затримка розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Пунктами 5, 8 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У розглядуваній справі судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивачці заробітної плати становить 50 193,88 грн, строк затримки розрахунку 956 робочих днів, остаточний розрахунок при звільненні станом на день розгляду з Позивачем не проведено. Питання про стягнення належної заробітної плати вирішується у цьому ж позові. Позивач не позбавлений права одночасно заявити й вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Виплата заробітної плати позивачці мала відбутись 28.02.2018 року, тому для розрахунку середнього заробітку слід брати останні два місяці, що передують лютому. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні (грудень+січень) на число відпрацьованих робочих днів, та відповідно становить: (2254,00+2622,40)/41=118,94грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 956 (кількість робочих днів за період невиплати заробітної плати) * 118,94 (середньоденний заробіток) = 113 706,64 грн. Вказаний розмір більш ніж в 2 (два) рази перевищує розмір невиплаченої заробітної плати позивачці при звільненні (50 193,88 грн), що є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення та несправедливим щодо роботодавця. Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві з приводу зловживання позивачкою своїм правом на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступним днем після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. Однак суд погоджується, що компенсація більш ніж за 2 роки є надмірним тягарем. Суд вважає за доцільне при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати врахувати висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20). Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Отже, суд встановив, що [PERSON] не отримала розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки має місце затримка розрахунку при звільненні. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та критеріям визначеним Великою Палатою Верховного Суду, визначити в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів. В силу статті 141 ЦПК України, із відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 908,00 грн. Також із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку,в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial