Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 01.10.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав, а [PERSON] отримав у нього у позику грошові кошти в розмірі 116000 грн., які зобов`язався повернути до 15.11.2019 року, про що надав йому письмову розписку. Однак, позика у вказаний строк йому повернута не була. Він неодноразово звертався до відповідача з нагадуванням про повернення позичених коштів, однак [PERSON] , посилаючись на якійсь надумані обставини, зобов`язання з повернення позичених коштів не виконав. Оскільки відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, вважає, що зазначена сума заборгованості в розмірі 116000 грн. підлягає стягненню з останнього на його користь. Крім того вважає, що в силу положень ст. 625 ЦК України, він має право на стягнення трьох процентів річних за період з 16.11.2019 року (день прострочення зобов`язання) по 16.11.2021 року (день подання позову), що становить - 5796,82 грн. (116000x3:100x608:365), та інфляційних втрат за даний період в розмірі 13272,01 грн. (сукупний індекс інфляції становить - 111,441 %). Таким чином, загальна сума боргу відповідача перед ним становить 135068,83 грн. Просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 01.10.2019 року в розмірі 116000 грн., три відсотки річних в розмірі 5796,82 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13272,01 грн., а всього 135068 грн. 83 коп. та судові витрати в розмірі 1350,69 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Міхненко С.С. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи,\~в судове\~засідання не з`явився та про причини своєї неявки, в суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не подав, а також не подав відзив на позов. Передбачених ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, у зв?язку з чим судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин або без повідомлення причин, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вище норми закону, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, оскільки проти цього не заперечують позивач та його представник. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16\~ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім цього, Верховний суд України у постанові від 13.12.2017 року у справі №309/3458/14-ц від 01.12.2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно долученої до матеріалів справи позивачем [PERSON] оригіналу розписки встановлено, що 01.10.2019 року відповідач [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 116000 (сто шістнадцять) грн., які зобов`язався повернути до 15.11.2019 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами 01.10.2019 року був укладений договір позики грошей. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивача [PERSON] оригіналу боргової розписки від 01.10.2019 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачем [PERSON] предмету позики, так і щодо неповернення ним боргу станом на час пред`явлення позову до суду. На підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності\~до ч.1\~ст.1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] , який не виконав взяті на себе зобовязання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 01.10.2019 року, який станом на 16.11.2019 року, тобто на час закінчення визначеного договором строку, складає 116000 грн. При цьому, із урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, суд вважає, що з відповідача [PERSON] , який прострочив виконання грошового зобовязання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] сума боргу за договором позики від 01.10.2019 року з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 5796,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 13272,01 грн. за період з 16.11.2019 року по 16.07.2021 року, розрахованих за вказаний період прострочення виконання зобовязання. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 01.10.2019 року в розмірі 135068,83 грн., в тому числі: основний борг в розмірі 116000 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 5796,82 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13272,01 грн., підлягають задоволенню. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1350,68 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved