Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

У травні 2021 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів ПАТ «Страхова компанія «Еталон», [PERSON] , Моторного (транспортного) страхового бюро України та просить стягнути на його користь 57255,32 грн. шкоди завданої в ДТП солідарно з відповідачів та судові витрати по справі. В обґрунтування позову вказує, що 28.09.2018 р. на 141 км автодороги Н 22 «Устилуг-Луцьк-Рівне» (на повороті на смт. Клевань) сталася ДТП з участю автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] та «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП позивачу завдано матеріальну шкоду, у зв`язку із пошкодженням належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] . Згідно Спільного повідомлення про ДТП Європротокол від 28.09.2018 р. та письмових пояснень, винним в даній ДТП є водій автомобіля «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована згідно страхового поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту АМ/3637668 в ПрАТ "Страхова компанія «Еталон". Посилається на п.2.11 ПДР, п. 33.2 ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів», п.1 Розпорядження Держкомфінпослуг від 17.11.2011 р. №968 «Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України». Позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування в ПрАТ «Страхова компанія «Еталон». Однак відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» своїм листом від 13.03.2019 р., посилаючись на п. 32.1 ст. 32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовив у виплаті страхового відшкодування, вважаючи , що страховик не відповідає за шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Позивач не згідний з рішенням страховика, оскільки відповідно до ст.6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася з участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно вимог ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 1.7 ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до п. 1.4 ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Відповідно до п.1.10 ПДР, водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Відповідно до п.2.1 ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; чинний страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 28.09.2018 р. [PERSON] керував автомобілем «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] , маючи при собі посвідчення водія категорії «В», реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий полі АМ/3637668, про що вказано у Європротоколі. У реєстрі судових рішень немає жодного чинного рішення суду щодо [PERSON] за фактами незаконного володіння та/або керування автомобілем «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] станом на 28.09.2018 р. Вказує, що 28.09.2018 р. стався страховий випадок, за яким у відповідача ПрАТ «СК «Еталон» виникло договірне зобов`язання сплатити страхове відшкодування. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВССУ «4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при пред`явленні позову про відшкодування шкоди в результаті ДТП безпосередньо до особи, здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право залучити до участі у справі страховика. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. зазначено, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Вказує саме на п.п. 69, 71-74 цієї Постанови. Оскільки відповідач ПрАТ «СК «Еталон» розмір збитку потерпілого не визначив та не повідомив, позивач був змушений замовити незалежну експертизу розміру матеріального збитку. Згідно звіту №107СЕ експертного автотоварознавчого дослідження від 25.03.2019 р. встановлено економічну недоцільність ремонту автомобіля. Експерт визначив: -вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП 28.09.2018 р. станом на момент ДТП складає 86411,86 грн.; ринкова вартість автомобіля автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] в пошкодженому після ДТП 28.09.2018 р. стані, в цінах станом на момент ДТП становить 29156,54 грн. Згідно п.30.2 ст.30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП становить 86411,86 грн. 29156,54 грн. = 57255,32 грн. Відповідач [PERSON] не відшкодовує шкоду, вважаючи, що в нього є страхове покриття за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ПрАТ СК «Еталон». ПрАТ СК «Еталон» мотивує відмову у виплаті тим, що дія договору страхування АМ/3637668 нібито не поширюється на водія [PERSON] . Якщо цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] не застрахована за полісом АМ/3637668, то відшкодування завданої в ДТП шкоди здійснює МТСБУ на умовах п. 41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказує, що за попереднім (орієнтовним) розрахунком, сума судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 12108,40 грн. (в тому числі 6000 грн. витрати на правничу допомогу, 5200 грн. витрат на судову експертизу та 908 грн. судового збору). Ухвалою суду від 16.06.2021 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 26.08.2021 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників. У відзиві представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Еталон» Панченко Ю.Ю.\~вказує,\~що не погоджується з вимогами, заявленими позивачем у справі №570/2271/21, оскільки транспортний засіб Volkswagen Golf р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , забезпечений в СК «Еталон» згідно з Договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/3637668 від 29.04.2018 р. Одним з нормативних актів, відповідно до вимог якого укладався Договір страхування, є ЗУ «Про обов`язове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Наводить положення ст. 5, 6, п.п. 1.4, 1.6 , 1.7 ст.1, п. 34.1 ст.34 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Листом №234/12/03-70-07, отриманим страховиком 28.02.2019, Волинською митницею Державної фіскальної служби надано інформацію про перетин митного кордону 14.05.2017 транспортним засобом Volkswagen Golf р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , в напрямку в`їзд в Україну, в митному режимі «Транзит», з метою особистого користування транспортним засобом, під керуванням громадянина Республіки Білорусь, [PERSON] . Відповідно до п.4 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватись на території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Виходячи з положень вищевказаних ст.ст. 31,34 Закону, водій [PERSON] на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу Volkswagen Golf р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , у зв`язку з чим не є особою відповідальність якої застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/3637668. Відповідно до п. 32.1 ст. 32 вищевказаного Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Тому ПрАТ «СК «ЕТАЛОН» законно відмовило у виплаті страхового відшкодування. Крім того, ПрАТ «СК «ЕТАЛОН» разом з іншими відповідачами не можуть нести солідарну відповідальність, оскільки відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Наводить практику Верховного Суду, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі №308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18). Згідно з Полісом №АМ/3637668 встановлено франшизу у розмірі 1000 грн., а відповідно до абзацу другого п.12.1 ст.12 вищевказаного Закону, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «ЕТАЛОН» у повному обсязі. У відзиві\~відповідач МТСБ\~України вказує, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Наводить положення ст.ст. 2, 6, п.33.2 ст.33 ЗУ «Про обов`язове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі належного оформлення та за наявності Європротоколу, посилання страхової компанії на ч.4 ст.380 МК України та відсутність правових підстав щодо здійснення страхового відшкодування із зазначенням, що водій, який керував автомобілем «Фольксваген» н.з. [NUMBER] , не був законним володільцем, є безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства. Вказує п.1.4, 1.6, 1.7 вищевказаного Закону. Будь-яких обмежень щодо суб`єктів з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в силу положень п.п. 1.6, 1.7 та ст. 4 Закон не містить. Матеріали справи не містять доказів, що водій автомобіля з іноземними номерами керував на незаконних підставах. На момент ДТП обидва транспортних засоби були забезпечені діючими полісами обов`язкового страхування. За таких обставин, вимога щодо залучення МТСБУ в якості співвідповідача та заявлення солідарних вимог є безпідставними, незаконними та необґрунтованими. Позивач та його представник, відповідачі [PERSON] та МТСБ України в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. У письмовій заяві представника позивача Еп-86/22-Вх 13.01.2022 р. та у відзиві відповідача МТСБ України представники просять розглянути справу у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача ПрАТ «СК «Еталон» у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З матеріалів справи вбачається, 28.09.2018 р. на 141 км автодороги Н22 «Устилуг-Луцьк-Рівне» відбулася ДТП за участю автомобіля «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та його автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП позивачу завдано матеріальну шкоду, у зв`язку із пошкодженням належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] . Згідно Спільного повідомлення про ДТП Європротокол від 28.09.2018 р. та письмових пояснень, винним в даній ДТП є водій автомобіля «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована згідно страхового поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту АМ/3637668 в ПрАТ "Страхова компанія «Еталон". Обидва транспортні засоби на момент дорожньо-транспортної пригоди були застраховані, що сторонами не заперечується, зокрема: транспортний засіб «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] був застрахований у ПрАТ «СК «Еталон», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ3637668, а транспортний засіб «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] ПрАТ «УПСК» згідно з полісом №АК8172027. Як убачається з листа відповідача ПрАТ «СК «Еталон» від 13.03.2019 р. вих. 01-04-13678, у відповідь на заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування за пошкоджений 28.09.2018 р. т/з «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] , відповідач ПрАТ «СК «Еталон» відмовило у здійсненні виплати страхового відшкодування, посилаючись на норми ст. ст.\~1,\~34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки водій [PERSON] на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] , а тому не є особою, відповідальність якої застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/3637668. Згідно Висновку №107СЕ експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля «Daewoo\~Matiz»\~н.з.\~ [NUMBER] від 25.03.2019 р. вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Daewoo\~Matiz»\~н.з.\~ [NUMBER] , пошкодженого в ДТП 28.09.2018 р. станом на момент ДТП, становить 86411,86 грн. Ринкова вартість автомобіля «Daewoo Matiz» н.з. [NUMBER] , пошкодженому після ДТП 28.09.2018 р. стані, в цінах станом на момент ДТП становить 29156,54 грн. Як убачається з листа Волинська митниця ДФС Державної фіскальної служби України від 04.02.2019 р., за результатами розгляду листа відповідача ПрАТ «СК «Еталон» від 25.01.2019 р. №01-04-13678, згідно наявних баз даних останній факт ввезення на митну територію України транспортного засобу особистого користування «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] здійснено 14.05.2017 р. громадянином Білорусії [PERSON] через пункт пропуску «Доманове - Мокрани» Волинської митниці ДФС у митному режимі «Транзит». Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до\~ст. 1188 ЦК України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Пунктом 6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2\~Правил дорожнього руху\~України). Відповідно до\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 1 частини другої\~статті 22 ЦК України\~визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до\~статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до пункту 22.1\~статті 22 Закону України\~\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до\~статті 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак,\~відшкодування шкоди\~особою,\~відповідальність якої\~застрахована за\~договором обов`язковогострахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. У відповідності зі\~статтею 37\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; - вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої\~статтею 41 цього Закону); - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Вищевказаний перелік для відмови у виплаті є вичерпним, тому суд вважає, що відповідач ПрАТ\~«СК «Еталон» безпідставно відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями\~3\~і\~5\~вказаного\~Закону\~реалізує право вимоги, передбачене\~статтями 993 ЦК України\~та 27\~Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. В матеріалах справи наявні звернення позивача до страховика, в якого застраховано цивільно-правову відповідальність, однак страхового відшкодування ним отримано не було. Матеріали справи також не містять доказів отримання позивачем страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом України стаття 3\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З матеріалів справи вбачається, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/3637668\~\~станом на день дорожньо-транспортної пригоди був чинним, що не оспорюється сторонами даної справи, зокрема\~\~ПрАТ\~«СК\~«Еталон». За таких обставин пред`явлення вимог до відповідача [PERSON] , який керував транспортним засобом «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] , щодо якого укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, до моменту визначення обсягу відповідальності страховика, є безпідставним та передчасним. Вказані обставини дають підстави вважати, що вимоги позивача про стягнення на його користь майнової шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди до відповідачів [PERSON] та МТСБ України є безпідставними. Обгрунтування заперечень проти позовних вимог відповідачем ПрАТ\~«СК\~«Еталон», що на\~\~момент ДТП транспортний засіб «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] зареєстрованим у встановленому законодавством порядку не був, тому у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування не заслуговує на увагу, оскільки вказаний транспортний засіб був застрахований без відповідної реєстрації органами МВС України, так як був ввезений на митну територію України для особистого користування. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(далі Закон). Стаття 1 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування) встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено\~законом\~або рішенням суду. Згідно з ч. 3\~ст. 397 ЦК України\~фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із\~закону\~або не встановлено рішенням суду. Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] неправомірно володів автомобілем «Volkswagen Golf» н.з. [NUMBER] під час скоєння ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом під час ДТП вважається правомірним. При цьому, щодо відмови ПрАТ\~«СК\~«Еталон» від 13.03.2019 р. №01-04-13678, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби для особистих потреб, суд вважає, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб, проте вказані обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до\~ст. 993 ЦК України\~та\~ст. 27 Закону України «Про страхування». До того ж,\~Митним кодексом України\~не встановлено безумовної заборони користування таким транспортним засобом особами, які не ввозили його на митну територію України. Відповідно до п 2.2\~Правил дорожнього руху, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Отже, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17. Отже, з`ясовано, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди на час ДТП була застрахована у ПрАТ "СК\~"Еталон", тому суд дійшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст.ст. 979, 988 ЦК,\~ст.20 Закону «Про страхування»\~п.22.1. ст.22 Закону "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" для стягнення з саме з цього страховика страхового відшкодування в межах страхової суми. Згідно п.30.2 ст.30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП становить 86411,86 грн. 29156,54 грн. = 57255,32 грн. В той\~же час,\~відповіднодо ст.9 Закону «Про страхування», п.12.1. ст.12 Закону "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" слід виключити із суми страхового відшкодування 1000 грн. франшизи. Оскільки цивільна-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПрАТ «СК «Еталон», то вказане товариство зобов`язане було відшкодувати потерпілому майнову шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу, в межах ліміту відповідальності страховика. Водночас розмір страхового відшкодування повинен бути зменшений на суму франшизи - 1000 грн.. При цьому\~\~відповідачі [PERSON] та ПрАТ «СК «Еталон» не можуть нести солідарну відповідальність перед потерпілим, тому що шкоди завдано не за їх єдиним умислом і спільними діями. Відповідно достатті 541 ЦК України\~солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором абозаконом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого. Вказане повністю узгоджується із висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 308/3162/15-ц. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1,4 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до\~\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19\~від 03 жовтня 2019 року. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що сплачена\~позивачем сума 6000 грн. за\~надання адвокатом правничої допомоги підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до задоволених вимог. Щодо витрат позивача пов`язаних з проведенням висновку експертного автотоварознавчого дослідження та сплати судового збору, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною другою вказаної вище статті розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з частинами шостої, сьомої статті 139 ЦПК України\~розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. За правилами частин першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а в разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 106 ЦПК України учасник має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має такі самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Частиною першою статті 108 ЦПК України передбачено, що експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 17 Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у\~справі "Баришевський\~проти України" (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у\~справі "Двойних\~проти України" (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у\~справі "Меріт\~проти України" (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Отже, склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Таким чином, цивільне процесуальне законодавство встановлює порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Оскільки в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до звернення до суду з позовом, суд доходить висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на підготовку експертного висновку. На користь такого висновку також свідчать норми частини сьомої статті 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження в поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду N 824/647/19-а від 16 грудня 2020 року. З огляду на зазначене не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідачів витрат пов`язаних з проведенням експертного дослідження на суму 5200 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено у повному обсязі у сумі 57255,32 грн. (100%), з яких 56255 грн. 32 коп. (98,25%) стягується з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», а 1000 грн. (1,75%) стягується з відповідача [PERSON] . Розмір витрат\~пов`язаних\~зі сплатою\~судового збору\~підлягає розподілу\~між сторонами\~пропорційно задоволеним\~вимогам.\~Позивачем понесено\~судові витрати\~у розмірі\~908\~грн.\~судового збору\~Так, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» підлягає стягненню 892 грн. 11 коп. судового збору, з відповідача [PERSON] - 15 грн. 89 коп. судового збору. До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відсносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. \~ \~ \~ \~Позивачем понесено\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката у\~розмірі 6000\~грн.\~(100%),\~з яких\~5895 грн. (98,25%) підлягає стягненню з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», а 105 грн. (1,75%) підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . \~ \~ \~ \~

Outcome: approved