Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 вересня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі договору довічного утримання від 24 грудня 2009, № 4459, належить 7\\10 частин домоволодіння та земельної ділянки площею 291 кв.м. призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий №1210100000:03:229:0003, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування, посвідченого 29.01.1970 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1380, 3\\10 частин домоволодіння, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу [PERSON] . Таким чином домоволодіння належить позивачу та [PERSON] , на праві спільної часткової власності, однак останні 12 років позивач самостійно сплачує комунальні послуги за користування домоволодінням, яке належить їм обом. Також позивач самостійно здійснила капітальний ремонт будинку відповідно до висновку експерта Придніпровської державної академії будівництва та архітектури, оплату якого також проводила самостійно. Спроби знайти та домовитись з відповідачем [PERSON] добровільно сплачувати комунальні послуги та витрати на капітальний ремонт ні до чого не призвели. [PERSON] за договором поруки від 20 січня 2020 року поручився виконати зобов`язання щодо сплати комунальних послуг та витрат на капітальний ремонт [PERSON] , що становить 10 123 грн. 90 коп. за сплачені комунальні послуги та витрат на проведення капітального ремонту у розмірі 1\~108\~251 грн. 00 коп. Станом на день звернення до суду ні Боржник, ні Поручитель відповідно до Договору поруки кошти не сплатили. У зв`язку із викладеним, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернулася до суду із відповідним позовом та просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 1 118 374 грн. 90 коп. Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив цивільну справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення винести на розсуд суду. Відповідач [PERSON] , повідомлена належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно з частинами 1-3 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно договору довічного утримання (догляду) від 24 грудня 2009, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за № 4459, [PERSON] належить 7\\10 частин домоволодіння та земельної ділянки площею 291 кв.м. призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий №1210100000:03:229:0003, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування, посвідченого 29.01.1970 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1380, 3\\10 частин домоволодіння, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . У матеріалах справи містяться копії квитанцій про оплату позивачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 33\~746 грн. 35 коп. Відповідно до висновку експерта Придніпровської державної академії будівництва та архітектури (кафедра основ та фундаментів), що період експлуатації будинку [ADDRESS] складає 55 років, має значний фізичний знос несущих конструкцій, потребує капітального ремонту з посиленням несущих конструкцій (фундаментів, стін підвалу, цоколя та зовнішніх стін, заміни даху, вікон, підлоги, водо несучої комунікації. Згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт від 06.12.2017 року у будинку [ADDRESS] виконано капітальний ремонт та сплачено г [PERSON] грошові кошти Підряднику у розмірі 3\~694\~170 грн. 00 коп. Відповідно до Договору поруки від 20 січня 2020 року [PERSON] поручився виконати зобов`язання щодо сплати Кредитору Боржником, [PERSON] комунальних послуг за користування домоволодінням у сумі 10 123 грн. 90 коп. та витрат на проведення капітального ремонту у сумі 1\~108\~251 грн. 00 коп., що у сукупності складає 1\~118\~374 грн. 90 коп. Згідно із ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Згідно зі\~ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого\~ст. 8 Конституції України\~принципу верховенства права, наведені норми\~Конституції України\~надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 151 Житлового кодексу УРСР\~передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно з ч.4 ст. 319 Цивільного кодексу Украйни власність зобов`язує. Зазначене означає, що власник зобов`язаний утримувати належний йому об`єкт майна та нести витрати на його утримання. Відповідно до\~ст. 322 Цивільного кодексу України\~власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За положенням ст.ст.\~525,\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов`язання розуміють вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов`язків, що випливають із зобов`язання. Належне виконання зобов`язання це виконання зобов`язання, обумовленого в договорі, акті цивільного законодавства чи відповідними звичаями способом, предметом, у встановлений строк та в певному місці, належній особі та належною особою. Згідно ч. 1\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори. В договорі поруки мають бути зазначені предмет договору, основне зобов`язання, яке забезпечується порукою, порядок виконання зобов`язання, зміст та обсяг відповідальності поручителя, оплатність чи безоплатність послуг поручителя, права й обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. За ч. 2 ст. 548 ЦК недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч.\~2 ст. 556 ЦК до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір\~ поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором\~ поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов`язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов`язання та іншими умовами договорів. Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Таким чином, аналізуючи фактичні обставини справи в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів з [PERSON] . Згідно ч.1,3\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судові витрати розподілити в порядку\~ст.\~141\~ЦПК України.

Outcome: partial