Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування 1/3 частини житлового будинку недійсним. На обґрунтування вимог позивач в позові зазначив, що 12.12.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на суму 35000 доларів США з умовою сплати процентів за користування позикою в розмірі 3% за кожен місяць. Вказаним договором позики було обумовлене зобов`язання [PERSON] повернути суму позики до 12.08.2018 року. У визначений строк позичальник позику не повернув та не сплатив проценти за користування нею. 12.09.2018 року позичальник сплатив позикодавцю проценти за користування позикою в розмірі 9450 доларів США за період з 12.12.2017 року по 12.09.2018 року, про що була складена розписка, в які сторони також погодили продовження строку дії договору позики до 12.08.2019 року. Але в подальшому позичальник умов договору не виконував. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.09.2020 року по справі №468/576/20-ц з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року в сумі 35000 доларів США сума позики, 11550 доларів США процентів та 4834,60 грн. судових витрат. Рішення набрало законної сили та 15.01.2021 року відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню даного рішення. В ході виконавчого провадження позивач дізнався, що відповідач [PERSON] подарував своїй дочці - відповідачу [PERSON] належну йому 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки під ним з кадастровим номером 4820610100:01:075:0003, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Остапенком В.В. за №867. \~ \~ \~ \~Позивач вважає вказаний договір дарування фіктивним, укладеним без мети настання реальних правових наслідків, оскільки він був укладений відповідачами з метою унеможливлення звернення стягнення на належну позичальнику частку нерухомого майна, при цьому попередньо встановлений строк повернення позики на час укладення даного договору дарування сплив, після укладення договору дарування позичальник продовжив користуватись подарованим майном, а обдаровувана проживає в м. Києві, отже сторони договору дарування не мали наміру реально виконувати даний договір, а уклали його лише на шкоду позивачу з метою уникнення звернення стягнення на належну позичальнику частку нерухомого майна. Після закінчення строку позики та після винесення рішення суду про стягнення боргу позичальник рішення суду не виконує та у нього відсутнє інше майно, на яке може бути звернуте стягнення. Посилаючись на викладене, а також на ряд постанов Верховного Суду, позивач просив суд визнати договір дарування від 03.10.2018 року 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] та 1/3 частини земельної ділянки під ним з кадастровим номером 4820610100:01:075:0003, посвідчений приватним нотаріусом Остапенком В.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Також позивач просив скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №28205532 та №28205328 про реєстрацію права власності за [PERSON] на отримані за даним договором частини вказаного нерухомого майна, а також поновити державну реєстрацію права власності на вказані частини майна відповідача [PERSON] . Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду 22.07.2021 року (зданий до відділення зв`язку 19.07.2021 року). 27.07.2021 року позовна заява була залишена без руху. 12.08.2021 року від позивача на виконання вимог ухвали надійшли додаткові матеріали. 20.09.2021 року після закінчення відпустки судді було відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, а також витребувані додаткові докази. 28.09.2021 року від третьої особи приватного нотаріуса Остапенка В.В. до суду надійшли копії витребуваних судом документів та пояснення на позов, відповідно до яких третя особа не визнає позов, вказуючи, що при посвідчення договору дарування у нотаріуса не виникло жодних сумнівів щодо дійсних намірів сторін договору на дарування відповідної частки майна та при посвідченні вказаного договору не були допущені порушення закону. Третя особа просила розглядати справу за її відсутності. 13.10.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вимоги позову не визнала, оскільки попорений договір дарування не є фіктивним. При укладені даного договору відповідач [PERSON] не знала про наявність договірних відносин щодо позики між позивачем та відповідачем [PERSON] . Договір дарування був фактично виконаний його сторонами, оскільки обдаровувана проживає в подарованому їй будинку, тобто договір дарування був виконаний сторонами. Крім того, відповідач вважає, що обставини даної справи не є тотожними обставинам справ, в яких були ухвалені відповідні постанови Верховного Суду, на які посилається позивач на обґрунтування свого позову, оскільки на час укладення оспореного договору дарування строк повернення позики відповідачем [PERSON] не настав та рішень про стягнення з нього боргу за договором позики на той час не було. 25.10.2021 року підготовче провадження у справі закрите та справа призначена до судового розгляду. 11.11.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав на те, що відповідач [PERSON] у первісно визначений договором позики строк до 12.08.2018 року позику не повернув та не сплатив проценти за користування нею, отже строк виконання зобов`язання настав, але у зв`язку з такою несплатою та за ініціативою [PERSON] після сплати ним процентів був визначений новий строк виконання зобов`язання до 12.09.2019 року. Тому позивач вважає, що відповідач умисно створив умови для продовження строку виконання зобов`язання з тією метою, щоб розпорядитись належним йому нерухомим майном і не мав наміру в подальшому розрахуватись з позикодавцем. 02.12.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказав, що фактично проживає в спірному будинку та працює на території Баштанського району. До 12.08.2019 року відповідач [PERSON] не мав зобов`язань щодо повернення суми позики та таке зобов`язання в нього виникло після 12.08.2019 року, натомість оспорений позивачем договір дарування був укладений майже за рік до цього 03.10.2018 року. Позиція позивача щодо того, що відповідач [PERSON] ініціював продовження строку виконання зобов`язання з тією метою, щоб розпорядитись належним йому нерухомим майном, є нічим не підтвердженим припущенням позивача. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням. Від вказаного відповідача до суду не надходив відзив на позов. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.09.2020 року №468/576/20-ц; копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.01.2021 року ВП №64161092; копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.01.2021 року ВП №64159665; копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.01.2021 року ВП №64161927; копію постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 15.01.2021 року; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.07.2021 року; копію договору дарування частки житлового будинку і частки земельної ділянки від 03.10.2018 року; копію паспорта [PERSON] ; копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] ; копію паспорта [PERSON] ; копію договору дарування від 01.03.2004 року; копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2004 року; копію інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 03.10.2018 року; копію довідки-характеристики від 12.09.2018 року №308; копію державного акту на право власності на земельну ділянку; копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.09.2018 року; копію заяви [PERSON] від 03.10.2018 року; копію довідки відділу державної реєстрації виконавчого комітету Баштанської міської ради від 10.09.2018 року №4135; копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2018 року; копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 03.10.2018 року; копію інформації з Єдиного реєстру боржників від 03.10.2018 року; повідомлення Баштанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області від 06.10.2021 року №1289/115-22; наказ ФГ «Маяк» Кухарука О.А. від 20.12.2017 року №15; наказ ФГ «Маяк» Кухарука О.А. від 22.02.2019 року №21; наказ ТОВ «Промінь Відродження» від 28.02.2019 року №2/2; наказ ТОВ «Промінь Відродження» від 01.10.2021 року №10; довідку про доходи [PERSON] від 01.11.2021 року; наказ ФГ «Маяк-1» Кухарук Н.Г. від 01.12.2021 року №11&1), оглянувши матеріали цивільної справи №468/576/20-ц, суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених вимог та на підставі поданих сторонами доказів, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В ході судового розгляду встановлено, що 12 грудня 2017 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) в простій письмовій формі був укладений договір позики. За умовами вказаного договору позивач надав відповідачу позику в сумі 35000 доларів США строком до 12.08.2018 року, який за додатковою угодою сторін міг бути змінений або продовжений. За користування позикою договір передбачав нарахування процентів в розмірі 3% за кожен місяць. Відповідно до п.2.2.2 договору виплата процентів здійснюється однією сумою одночасно з поверненням суми позики, але не пізніше 12.08.2018 року (строку повернення позики). 12.09.2018 року відповідач сплатив позивачу в рахунок погашення процентів за період з 12.12.2017 року по 12.09.2018 року 270 000 грн., що було еквівалентно 9450 доларів США, про що була складена розписка, яку підписали обидві сторони та погодили продовження строку повернення позики до 12.08.2019 року. 03.10.2018 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) був укладений договір дарування частки житлового будинку і частки земельної ділянки, відповідно до якого дарувальник подарував обдаровуваній 1/3 частку у праві спільної часткової власності житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також 1/3 частку у праві спільної часткової власності земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 4820610100:01:075:0003, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 867. Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на отримані за договором дарування частки в будинку та земельній ділянці 03.10.2018 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 03.10.2018 року згідно з рішенням про державну реєстрацію права власності приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенка В.В. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.09.2020 року по справі №468/576/20-ц з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року в сумі 35000 доларів США сума позики, 11550 доларів США процентів та 4834,60 грн. судових витрат. Рішення набрало законної сили та 15.01.2021 року відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню даного рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України та ст. 204 ЦК України саме позивач, оспорюючи дійсність укладеного правочину, який є дійсним за презумпцією, має належними допустимими та достатніми доказами довести обґрунтованість своїх вимог. Оспорюючи дійсність вказаного вище договору дарування, позивач посилається на те, що до його укладення у дарувальника [PERSON] виникло прострочене зобов`язання з повернення позивачу позики та процентів і дарувальник, сплативши через місяць після настання строку повернення позики лише проценти, умисно створив умови для продовження строку виконання зобов`язання з тією метою, щоб розпорядитись належним йому нерухомим майном, тому не мав наміру в подальшому розрахуватись з позикодавцем. Тому відповідачі уклали оспорений позивачем договір дарування виключно з метою уникнення звернення в майбутньому стягнення на належну дарувальнику частку в майні. При цьому, обставини даної справи не є тотожними обставинам, за яких були ухвалені відповідні постанови Верховного Суду по справі №369/11268/16-ц від 03.07.2019 року, №359/1654/15-ц від 16.06.2021 року та інших справах, на які посилається позивач, оскільки у вказаних справах відчуження майна відбувалось після винесення судових рішень про стягнення з дарувальника боргу на користь третіх осіб, натомість в справі, яка є предметом судового розгляду, рішення суду про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики було ухвалене значно пізніше, аніж укладений між відповідачами договір дарування. Більше того, зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України слідує, що обставини, які зумовлюють можливість визнання правочину недійсним, мають існувати саме на час вчинення такого правочину, а не до або після його вчинення. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Натомість в даній справі відповідач [PERSON] за укладеним з позивачем [PERSON] договором у позики від 12.12.2017 року мав сплатити всю суму позики та нараховані на неї проценти не пізніше 12.08.2018 року, а в подальшому 12.09.2018 року сторони вказаного договору визначили нову граничну дату повернення позики 12.08.2019 року. При цьому, вказаний договір позики від 12.12.2017 року не передбачав обов`язку позичальника погашати позику чи проценти частинами або регулярними платежами, тобто за умовами даного договору простроченням боржника була несплата визначених договором повної суми позики та повної суми процентів станом на граничну дату повернення позики. Отже в даній справі прострочення за договором позики від 12.12.2017 року позичальника [PERSON] перед позикодавцем [PERSON] існувало після 12.08.2018 року і лише до 12.09.2018 року (коли сторони погодили нові строки виконання позичальником зобов`язання) та після 12.08.2019 року, тому станом на час укладення договору дарування від 03.10.2018 року відносно відповідача [PERSON] не було не тільки судових рішень про стягнення заборгованості, а не було і прострочених зобов`язань, від виконання яких міг би ухилитись відповідач, уклавши відповідний договір дарування. Сама ж по собі наявність зобов`язання, строк виконання якого не настав, не може бути обставиною, яка б перешкоджала вільному розпорядженню власника своїм майном. За такого, обставини даної справи не є такими, які б згідно з відповідними правовими позиціями Верховного Суду, давали підстави з очевидністю стверджувати про те, що укладений договір дарування в дійсності був спрямований не на дарування майна, а був зловживанням правом, спрямованим на уникнення звернення на нього стягнення на шкоду кредитору. За такого, позиція позивача щодо того, що відповідач [PERSON] здійснивши оплату процентів за договором позики від 12.12.2017 року, мав на меті продовжити строк повернення позики та скористатись цим в майбутньому для укладення фіктивного договору дарування своєї частки в нерухомому майні, не є очевидною, а є лише припущенням, на яких доказування відповідно до ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись та яке не спростовує визначеної законом презумпції правомірності оспорюваного позивачем правочину. Також для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, фіктивним правочином є правочин, за яким сторони не вчинили будь-яких дій на його виконання. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому,\~підписання відповідачами\~договору дарування\~та реєстрація\~за відповідачем\~ [PERSON] \~права власності\~на отримані\~в дар\~частки в\~Державному реєстрі\~прав власності\~на нерухоме\~майно на\~підставі даного\~договору дарування\~свідчать про\~те,\~що [PERSON] \~фактично прийняла\~відповідне майно\~у дар,\~а також\~отримала примірник\~цього договору,\~що відповідно\~до п.\~8\~укладеного між\~ними договору\~дарування є\~доказом прийняття дарунка. А згідно з ч. 4\~ст. 722 ЦК України\~прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Крім того, з наданих відповідачем [PERSON] доказів її роботи в Баштанському районі та з показань свідків [PERSON] та [PERSON] слідує, що відповідач дійсно використовує для проживання будинок, частка в якому була подарована їй відповідачем [PERSON] за оспореним договором дарування. Таким чином, укладений між відповідачами договір дарування частки в нерухомому майні був виконаний в необхідній для даного договору та за вказаних обставин справи мірі, сторони вчинили необхідний обсяг дій для виконання вказаного договору, майно було передане дарувальником обдаровуваному, тому він є реальним та заявлені позивачем обставини не свідчать про фіктивність даного правочину. Також відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 21.01.2015 року № 6-197цс14, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність достатніх доказів, які б вказували, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування частки житлового будинку і частки земельної ділянки на момент його укладення з очевидністю був фіктивним та був укладений без мети настання реальних наслідків, та які б спростували встановлену законом презумпцію правомірності такого правочину. Вищенаведене вказує на необхідність відмови в задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed