Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України. Позов мотивовано тим, що 06.07.2012 сторони уклали шлюб, який був розірваний рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.08.2018. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 21.02.2018 було встановлено розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання малолітньої дитини [PERSON] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 30.01.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням суду було встановлено, що син [PERSON] проживає з матір`ю на повному її утриманні. Вказана обставина встановлена рішенням суду, яке набуло законної сили та повторному доказуванню не підлягає. До моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Після, набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів відповідач звільнився з офіційного місця роботи "з метою зменшення розміру аліментів, що підлягають стягненню. У зв`язку із значною заборгованістю по сплаті аліментів стосунки з відповідачем поступово стали погіршуватись, що призводить до конфліктних ситуацій з відповідачем. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою стягнення аліментів та з метою отримання дозволу на виїзд дитини. Однак, відповідач хоча і дав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, регулярно наголошує на тому, щоб позивач відмовилась від стягнення аліментів, інакше він відкличе даний ним дозвіл, чим змушує позивача звернутись до суду з даним позовом, для уникнення труднощів при перетині кордону з малолітнім сином. Разом з тим, позивач офіційно працевлаштована в Республіці Польща та має офіційне місце проживання. [PERSON] та дитина мають «карту поботу» з правом працевлаштування. Таким чином вони наділені законними правами на тривале перебування у Республіці Польща. Дитина влаштована до дитячого садочку у м. Каліш Республіки Польща (початок відвідування з 17.05.2021 року) та з подальшою можливістю навчання в школі. За час попереднього перебування в Республіці Польща дитина розпочала курс дошкільної мовної підготовки. Станом на день подачі заяви до суду заборгованість відповідача по сплаті аліментів перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання. Відповідач свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини чинить перешкоди матері у забезпеченні дитині кращих умов навчання та життя. Не сплачуючи аліменти, відповідач порушує право власності дитини на ці грошові кошти, а також порушує гарантовані його дитині права, встановлені, зокрема, Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Позивач та неповнолітній син [PERSON] є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні батьки позивача проживають в Україні, позивач має місце роботи в Польщі, місце проживання на період перебування в Польщі, дитина знаходиться на утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений, Позивач бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздки за кордон. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за межі України громадянину України [PERSON] , [INFO] , до Республіки Польща на період перебування у дошкільному навчальному закладі та початковій школі до 01.07.2025 включно у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька. Ухвалою суду від 13.07.2021 призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.09.2021 залучено до участі у цивільній справі № 152/651/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України Службу у справах дітей Вінницької міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Витребувано у Служби у справах дітей Вінницької міської ради письмовий висновок щодо доцільності надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон України, а саме до Республіки Польща. Ухвалою суду від 07.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та просила позов задовольнити. Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в порядку, визначеному чинним законодавством, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.06.2014. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.08.2018 (цивільна справа № 152/886/16-ц). Відповідно до судового наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 22.02.2016 стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.02.2016 року і до досягнення сином повноліття. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.02.2018 змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються за судовим наказом Шаргородського районного суду від 22.02.2016 № 152/300/16-ц в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків та серія і номер паспорта - не відомі, на користь [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , визначивши їх у частці від доходу в розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини. В решті позовних вимог [PERSON] щодо відкликання судового наказу Шаргородського районного суду від 22.02.2016 року та щодо зміни способу стягнення аліментів з дня звернення з позовом до суду відмовлено. На виконання вище вказаного судового рішення Шаргородським районним судом Вінницької області 03.04.2018 видано виконавчий лист. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 50925661 за період з 01.02.2016 по 01.03.2017 вбачається, що за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 2 916,24 гривень. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 50925661 за період з 18.02.2016 по 01.10.2017 вбачається, що за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 6 668,34 гривень. Позивач офіційно проживає в Республіці Польща, офіційно працевлаштована, що підтверджується трудовим договором від 05.12.2018. Відповідно до довідки приватного дошкільного навчального закладу «Бурштиновий замок» від 21.04.2020 року, [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , був записаний до дитячого садка та почне його відвідувати з 17.05.2021. 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй було проголошено Декларацію прав дитини для забезпечення дітям щасливого дитинства. Указана Декларація стала першим міжнародно-правовим документом, яким проголошено принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини і яка враховує те, що дитина внаслідок її фізичної й розумової незрілості потребує спеціальної охорони та піклування, зокрема належного правового захисту до й після народження. Із метою поліпшення умов життя дітей та продовження міжнародного співробітництва в цій сфері охоплені Декларацією основоположні засади захисту прав неповнолітніх були вдосконалені та закріплені в Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифіковано Україною 27.02.1991 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Окрім Конвенції про права дитини 1989 року, принцип забезпечення «найкращих інтересів дитини» також закріплений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року; Конвенції про захист дітей та співробітництво в галузі міжнародного усиновлення 1993 року; Конвенції про юрисдикцію, застосовне право, визнання, виконання та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року й низці інших. Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно потлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (п. 4), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (п. 49). Комітетом визнано за необхідне скласти невичерпний, непідпорядкований перелік елементів, які можна розглядати при проведенні оцінки найкращих інтересів дитини будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень (п. 50). Крім того, у питаннях визначення й оцінки найкращих інтересів дитини має бути враховано багато різних важливих факторів й аспектів. На декларативному рівні при здійсненні судочинства беруть до уваги найкращі інтереси дитини відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, які прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17.11.2010 р. в якості практичного інструменту для держав-членів у процесі адаптації їх судових і позасудових систем до конкретних прав, інтересів і потреб дітей. В основу Керівних принципів покладено ті, що закріплені в міжнародних документах, а також норми прецедентного права Європейського суду з прав людини. Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 р. № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб, або через органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (п. 2 ст. 1). Статтею 9 Конституції України імперативно закріплено, що чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, є частиною національного законодавства нашої держави. Закон України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 р. № 1906- IV закріплює принцип сумлінного дотримання Україною чинних міжнародних договорів відповідно до норм міжнародного права (ст. 15 Закону). У статті 19 цього Закону визначено дію міжнародних договорів на території України. Також зазначено, що, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, установлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то все одно застосовуються правила міжнародного договору. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Законом України від 26.01.2016 № 936-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту дітей та підтримки сімей з дітьми» було внесені зміни до Закону України «Про охорону дитинства», зокрема введені поняття та визначення: «забезпечення найкращих інтересів дитини» з урахуванням загальноприйнятих міжнародних норм. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. У справі про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України щодо пріоритетності в цій категорії справ дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, натомість зауваживши, що положення про рівність прав й обов`язків батьків у вихованні дитини не може бути потлумачено на шкоду інтересам дитини. Крім того, у постанові вчергове з акцентовано увагу на важливості принципу забезпечення найкращих інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та усталеної практики ЄСПЛ. Ухвалюючи рішення в указаній категорії справ суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина. Враховуючи зазначене вище, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення освітнього розвитку, суд вважає необхідним надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за межі України громадянину України [PERSON] , [INFO] , до Республіки Польща на період перебування у дошкільному навчальному закладі та початковій школі до 01.07.2025 включно, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька, з моменту набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved