Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за спожиту теплову енергію в період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2020 року в сумі 1497,73 грн. Свої вимоги мотивує тим, що позивач, як виробник і виконавець, надає послуги з постачання теплової енергії мешканцям багатоквартирного будинку [ADDRESS] . У квартирі № 19 вказаного будинку зареєстровані відповідачі. Площа квартири включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження, будинок обладнаний лічильником опалення і щомісячно позивач отримує покази використаної теплової енергії. Відповідачу за теплову енергію в період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2019 року нараховано борг в розмірі 1497,73 грн за послуги з централізованого опалення. Заборгованість за вказаний період не погашалася. Оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку з оплати послуг з постачання теплової енергії, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 06 жовтня 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачам було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. 16 листопада 2021 року відповідачі подали до суду письмовий відзив /а.с.55-57/, у якому просять у задоволенні позову відмовити, покликаючись на те, що 17 жовтня 2006 року вони у встановленому порядку відключили житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] від внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, їх квартира знаходиться у першому під`їзді зазначеного будинку, проте нагрівальні прилади у під`їзді не працюють. Таким чином, вони фактично не отримують послуги з централізованого опалення, і тому вони не мають заборгованості перед позивачем. Одночасно, у відзиві відповідачі зазначили, що просять про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 17 листопада 2021 року ухвалою суду у задоволені вищевказаного клопотання відповідачів відмовлено /а.с.75/. Також, 17 листопада 2021 року ухвалою суду зобов`язано ЛКП «Залізничнетеплоенерго» надати суду докази, які б свідчили про те, що позивачем проведено перерозподіл спожитої теплової енергії у житловому будинку буд. [ADDRESS] протягом опалювальних періодів 2019-2020 років та надати докази, які б підтверджували, за які конкретні послуги /а.с.76/. 22 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання/заява ЛКП «Залізничнетеплоенерго», в якому зазначається, що перерозподіл спожитої теплової енергії у житловому будинку буд. [ADDRESS] протягом опалювальних періодів 2019-2020 років не проводився. Нарахування за послуги з централізованого опалення місць загального користування з урахуванням утрат розподільчими внутрішньобудинковими трубопроводами опалення проводилося згідно з вимогами Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359. Радіатори у всіх чотирьох будинках відключені, проте по сходових клітках проходять внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення /а.с.80-82/. 04 січня 2022 року до суду надійшло заперечення відповідача [PERSON] на вищевказане клопотання/заяву позивача, в якому він просить у позові відмовити та застосувати позовну давність /а.с.95-98/. Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії та виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності (пункт 3-4 частини 2 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Постановою НКРЕКП № 664 від 13 червня 2014 року встановлено тариф на послугу з централізованого опалення по умовно змінній частині для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними засобами обліку теплової енергії в сумі 247,48 грн./Гкал., а на умовно-постійну частину - 25589,07 грн./Гкал./год./міс.; гаряче водопостачання за ціною 26,88 грн./м3. Вказаний тариф діяв до 21 листопада 2014 року та був змінений постановою НКРЕКП № 146 від 17 жовтня 2014 року, якою встановлено вартість послуги з централізованого опалення по умовно змінній частині тарифу для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними засобами обліку теплової енергії в сумі 247,48 грн./Гкал., а на умовно-постійну частину - 25589,07 грн./Гкал./год./міс.; гаряче водопостачання за ціною 26,72 грн./м3. Зазначена постанова НКРЕКП є чинною, у судовому порядку незаконною не визнавалася. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 23 березня 2021 року № 606, виданою ЛКП «Залізничнетеплоенерго» /а.с.9/. З акту ЛКП «Сяйво» від 04 лютого 2016 року вбачається, що у будинку [ADDRESS] знаходиться 156 квартир, з яких 13 квартир відключені від внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, а саме: у 1-ому під`їзді розташовуються квартири з № 1 по № 40 (відключені квартири № 12 , 19 , 32 ); у 2-ому під`їзді розташовуються квартири з № 41 по № 80 (відключені квартири № 41 , 48 ); у 3-ому під`їзді розташовуються квартири з № 81 по № 120 (відключені квартири № 88 , 95 , 101 , 107 , 108 , 113 , 115 , 118 ); у 4-ому під`їзді розташовуються квартири з № 121 по №156 /а.с.69/. 17 жовтня 2006 року відповідачі відключили житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] від внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, що підтверджується актом про відключення квартири, який затверджений рішенням міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (протокол від 17 жовтня 2006 року № 30) /а.с.62/. 11 лютого 2016 року позаплановою перевіркою Інспекції з питань захисту прав у Львівській області ЛКП «Залізничнетеплоенерго», яка проводилася на підставі колективного звернення мешканців будинку [ADDRESS] , було встановлено, що у першому, третьому та четвертому під`їздах вказаного будинку в місцях загального користування прилади обігріву не функціонують, і тому зобов`язано ЛКП «Залізничнетеплоенерго» провести перерахунок суми до оплати за послуги з 19 жовтня 2016 року мешканцям квартир у вказаних трьох під`їздах будинку, що підтверджується актом № 0014 перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів /а.с.64-68/. З листа ЛКП «Залізничнетеплоенерго» від 31 січня 2020 року № 06/194 року адресованого [PERSON] убачається, що у жовтні 2020 року позивач провів перерозподіл спожитої теплової енергії у житловому будинку протягом опалювальних періодів 2017 - 2018 років та 2018 - 2019 років, врахувавши відсутність радіаторів місць загального користування у першому під`їзді /а.с.70,71/. З актів контрольного зняття показів теплового лічильника у будинку по [ADDRESS] , складених позивачем протягом 2017 - 2020 років убачається, що позивач вчасно постачав теплову енергію споживачам, які мешкають у квартирах, розташованих у вказаному будинку /а.с.11-28/. Відповідно до відомості про нарахування та оплату послуг центрального опалення станом на 01 серпня 2020 року сума заборгованості відповідачів по оплаті вказаних послуг за особовим рахунком відповідача [PERSON] № [NUMBER] в період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2020 року (з урахування корекції у жовтні 2019 року) складає 1478,08 грн. /а.10/, що свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, наслідком чого є порушення права позивача на одержання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк, а також, вказує на те, що позивачем дійсно був проведений перерозподіл спожитої теплової енергії у житловому будинку протягом опалювальних періодів 2017 - 2018 років та 2018 - 2019 років, з урахуванням відсутності радіаторів у місцях загального користування у першому під`їзді. Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини 1 та 2 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тлумачення частини 2 статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини 1 статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31). Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Пунктом 18 Правил визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення. Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики). Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника. Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд…» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року № 82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. При цьому суд зазначає, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (зареєстрований у Мін`юсті України 28 грудня 2018 року за № 1502/32954) затверджено нову Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Ця Методика, серед іншого, встановлює порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). Згідно з цією Методикою, плата виконавцю відповідної комунальної послуги залежатиме від обраної співвласниками будинку моделі договірних відносин. У роз`ясненнях Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 08 лютого 2019 року (що оприлюднене на офіційному сайті Кабміну України https://www.kmu.gov.ua/news/minregion-teplo-ta-vodopostachalniki-narazi-ne-mozhut-zastosovuvati-novu-metodiku-rozpodilu-spozhitih-u-budivli-komunalnih-poslug) зазначається, що підприємства тепло -, водопостачання та водовідведення не можуть застосовувати Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, та здійснювати будь-які додаткові нарахування, посилаючись на нову Методику, виходячи з такого. Ця Методика встановлює порядок розподілу у будинку обсягів спожитих послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання. Методика розроблена на виконання закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та закону 2189-VIII від 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги», який набирає чинності з 01 травня 2019 рокук. В той же час сьогодні споживачі отримують послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, визначенні чинними нормативно-правовими актами та договорами. Проте згадана Методика може застосовуватись лише після укладення споживачами нових договорів з виконавцями комунальних послуг (відповідно до закону № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року). До укладення таких договорів нарахування населенню за комунальні послуги має здійснюватися за чинними договорами та правилами. Тобто, тепло- та водопостачальні підприємства не можуть розподіляти воду і тепло відповідно до нової Методики - це є прямим порушенням умов чинних договорів зі споживачами. Беручи до уваги, що співвласники багатоквартирного будинку [ADDRESS] у 2019 та 2020 роках не приймали рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ЛКП «Залізничнетеплоенерго», а відтак позивач правомірно у цей період здійснював нарахування відповідно до вимог наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України. Зазначивши про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього і не спростували розрахунок позивача. Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. ЛКП «Залізничнетеплоенерго» у період з 01 жовтня 2017 року по 01 серпня 2020 рік включно надало відповідачам послугу на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи індивідуального (автономного) та централізованого опалення, які маю оплатити надані послуги. За таких обставин, відповідачі, як власники квартири у багатоквартирному будинку є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № № 311/3489/18. Разом з тим, статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного для після відповідної календарних дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із частиною 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З письмових заперечень [PERSON] , які надійшли до суду 04 січня 2022 року, вбачається, що відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач просить про стягнення заборгованості за спожиту теплоенергію за період, починаючи з 01 жовтня 2017 року. Суд звертає увагу на те, що закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання. Беручи до уваги, що відповідачем у відзиві вказано, що позивачем пропущено строк позовної давності, то таку слід розцінювати, як форму подання заяви про застосування позовної давності. Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду в вересні 2021 року, при цьому просив стягнути заборгованість за спожиту теплоенергію за період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2020 року в сумі 1497,73 грн. Заяв про збільшення чи уточнення позовних вимог, позивач до суду не подавав. Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку підлягає застосуванню строк позовної давності, та оскільки із позовом до суду ЛКП «Залізничнетеплоенерго» звернулося 16 вересня 2021 року, то необхідно стягнути з відповідачів заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 вересня 2018 року по 31 липня 2020 року у розмірі 804 грн. 82 коп. (1497,73 грн. (загальна сума заборгованості ) - 692,91 грн. (сума заборгованості за 2017-2018 року з урахування корекції ) =804 грн. 82 коп.). Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в період з 01 вересня 2018 року по 31 липня 2020 року в сумі 804 грн. 82 коп. є законними і обґрунтованими, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги, що позовні вимоги в розмірі 1497,73 грн. 36 коп. були задоволені частково на суму 804 грн. 82 коп., що становить 54% від ціни позову, суд вважає, що відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1225,80 грн. 40 коп. (2270,00 грн. : 100% х 54% = 1225,80 грн.), тобто, по 408,60 грн. з кожного з відповідачів.

Outcome: partial