Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1992 року. Під час шлюбу позивач і відповідач придбали житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2288 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Чорнобаївського районного суду від 02.01.2019 року шлюб між ними розірвано. На даний час у сторін виник спір про поділ зазначеного майна. Враховуючи, що набуте стонами в період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому єдиним вірним способом захисту порушеного права позивача є поділ даного майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подржжя в спільному майні. За таких обставин позивач просила суд визнати зазначений будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали не заперечували проти задоволення позовних вимог. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на позовних вимогаг. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1992 року. [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] придбано житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 12 листопада 2004 року (а.с. 8). Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 березня 2005 року серії ЯА № 442696 відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року № 15-3 належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2288 га, кадастровий номер 7125155100:01:000:3531, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11) Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 2 січня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами та земельна дялянка для ведення особистого селянського господарства придбано сторонами під час перебування у шлюбі, отже в силу вимог ст. 60 СК України це майно є їх спільною сумісною власністю та кожному із подружжя належить його 1/2 частина, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи ту обставину, що позивачем при подачі позову сплачений судовий збір у розмірі 908 гривень, до розгляду справи по суті відповідач позовні вимоги визнав, а тому позивачу підлягає до повернення з державного бюджету 50% судового збору, що складає 454 гривні, а з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 454 гривні. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved