Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

29.11.2021 року вказана позовна заява надійшла до суду. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в листопаді 2021 року він дізнався, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. перебуває виконавче провадження №66516522 щодо стягнення з нього 8742,47 грн. на підставі виконавчого напису. В ході ознайомлення з матеріалами вказаного виконавчого провадження, відкритого 16.08.2021 року, встановлено, що приватним нотаріусом Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №34960 від 11.05.2021 року, яким з нього на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» стягнуто невиплачені в строк кошти в сумі 8692,47 грн. та плату за вчинення виконавчого напису в сумі 50 грн., а всього стягнуто - 8742,47 грн. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, так як позивачем ще у 2016 році погашено заборгованість за кредитним договором №249-С від 05.06.2007 року, який було вкладено з АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого став АТ «Фідобанк», який передав вказаний кредитний договір ТОВ «Фінансова компанія «Авіста». Факт погашення заборгованості підтверджується квитанціями від 29.12.2015 року та 13.01.2016 року (про сплату 150 грн. та 3446,99 грн.), листом ТОВ «ФК «Авіста» про прощення боргу в розмірі 5095,48 грн. та довідкою ТОВ «ФК «Авіста» від 29.08.2016 року, якою підтверджено, що за вищевказаним кредитним договором заборгованість відсутня. Сума сплачених коштів за квитанціями та прощеної суми (150+3446,99+5095,48=8692,47 грн.) абсолютно дорівнює сумі заборгованості, яка вказана у виконавчому написі (8692,47 грн. - заборгованість за тілом кредиту). Тому позивач вважає, що він не має заборгованості за кредитним договором №249-С від 05.06.2007 року, а відповідачем не доведено існування вказаної заборгованості, безспірність вимог та перехід права вимоги за вказаним кредитним договором до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ». При цьому, на думку позивача, приватним нотаріусом вищевказаний виконавчий напис вчинено з порушенням ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, а також Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172, оскільки нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше 3 років. Крім того, пунктом 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису подається оригінал документа, по якому провадиться стягнення, тоді як приватному нотаріусу була подана копія кредитного договору. Крім того, кредитний договір, за яким було вчинено виконавчий напис, діяв до 04.06.2010 року, тому кінцевою датою вчинення виконавчого напису, на думку позивача, є 05.06.2013 року. Тому, оскільки нотаріусом не дотримано вимог закону при вчиненні виконавчого напису, позивач просив визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. 01.12.2021 року судом постановлена ухвала про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, який оскаржується боржником у судовому порядку. Ухвалою від 02.12.2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Від представника відповідача ТОВ «Фінпром Маркет» до суду надійшла заява про визнання позову, в якій представник відповідача, посилаючись на ст.206 ЦПК України, просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису №34960 від 11.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. таким, що не підлягає виконанню та стягнути з ТОВ «Фінпром Маркет» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 454 грн. (інші 50%, на думку представника відповідача, повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України) та, у разі подання заяви про забезпечення позову - за подання цієї заяви у розмірі 227 грн (інші 50%, на думку представника відповідача, повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України). Вимоги про стягнення орієнтовних судових витрат в сумі 4000 грн. представник відповідача не визнає та подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з 4000 грн. до 1907 грн. Крім того, до суду надійшло клопотання представника відповідача ТОВ «Фінпром Маркет», яке він назвав «про врегулювання спору за участю судді», в якому зазначив, що на його думку, даний спір можливо вирішити в мировому порядку за умов взаємних поступок, а саме: у разі сплати коштів у розмірі 1573,64 грн. на рахунки ТОВ «Фінпром Маркет» в термін до 18.00 год. 20.01.2022 року, частина заборгованості у розмірі 7168,83 грн. буде списана, а заборгованість за кредитним договором №249-С від 05.06.2007 року за виконавчим написом №34960 вважатиметься такою, яка погашена в повному обсязі. Від представника позивача до суду подано відзив на заяву про врегулювання спору за участю судді, в якому він просив клопотання ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» про врегулювання спору за участю судді залишити без задоволення, посилаючись на те, що відповідачем визнано позов, а відповідно до ч.1 ст.204 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, врегулювання спору за участю судді припиняється. Крім того, від представника позивача до суду надійшов відзив на заяву про визнання позовних вимог, в якому представник позивача зазначив, що позивач погоджується на стягнення з відповідача судового збору за подання позовної заяви у розмірі 454 грн. (інші 50%, на думку представника позивача, повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст.442 ЦПК України) та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 227 грн. (інші 50%, на думку представника позивача, повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст.442 ЦПК України). Крім того, представником позивача до суду подано клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, в якому він зазначив, що договір про надання правової допомоги є видом цивільного договору, до якого застосовуються загальні норми цивільного законодавства, істотною умовою якого є ціна. Ціна у 4000 грн. погоджена між клієнтом та адвокатом, тобто є фіксованою, а тому, на думку представника позивача, не потребує доведення. Однак, враховуючи, що представником відповідача визнано позовні вимоги, позивач погоджується з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу з 4000 грн. до 1907 грн. Тому представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1907 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує /а.с.87/. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак в клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу просив судові засідання по даній справі проводити у відсутність представника відповідача /а.с.49-50/. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. в судове засідання не з`явилась, однак від неї до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність. Свою позицію по суті спору не висловила /а.с.86/. Тому справа розглянута у відсутність позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С., що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенку Євгену Михайловичу направлялася судова повістка про виклик в судове засідання за адресою розташування робочого місця нотаріуса, в порядку, передбаченому п.1 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.85/. За інформацією, наявною у відкритому доступі в Єдиною реєстрі нотаріусів, відомості щодо приватного нотаріуса Остапенка Євгена Михайловича відсутні /а.с.88/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини його неявки в судове засідання неповажними і тому, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у його відсутність. Розглянувши заяву представника відповідача про визнання позову, суд дійшов таких висновків. Ч.1 ст.206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає заяву представника відповідача про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 05.06.2007 року між АТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №249-С про надання кредиту в сумі 3960 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 04.06.2010 року /а.с.15-17/. 11.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис №34960 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», якому ТОВ «Фінансова компанія «Груп Фактор» відступлено право вимоги на підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №14/12/2020-ФМ від 14.12.2020 року, за Кредитним договором №249-С від 05.06.2007 року, укладеним між Первісним кредитором - АТ «Індустріально-експортний банк» та [PERSON] , заборгованості у розмірі 8692,47 грн. (заборгованість за тілом кредиту) та 50 грн. плати за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 8742,47 грн. /а.с.14/. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяною Сергіївною 16.08.2021 року відкрито виконавче провадження №66516522 /а.с.19/. Крім того, 20.08.2021 року у вказаному виконавчому провадженні приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника /а.с.20/. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (надалі - «Порядок»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону) і правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначене Главою 14 Закону та Главою 16 розділу II Порядку. Так, згідно зі статтею 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26.11.2014 р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, нотаріус мав право вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін, а постанова Київського апеляційного адміністративного суду набрала законної сили. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Таким чином, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису - 11.05.2021 року Перелік передбачав можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, до якого мають надаватися документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання (п.1 Переліку), однак укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем відповідних документів, за якими стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.03.2020 року по справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19): оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна позиція закріплена в постанові ВС від 15.04.2020 року № 158/2157/17. На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку, що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріусом не було дотримано вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн. за подачу позовної заяви та у сумі 454 грн. за подачу заяви про забезпечення позову. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки представник відповідача визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви, а саме 454 грн. (50% від 908 грн., сплаченого позивачем через АТ КБ «Приватбанк» за квитанцією №0.0.2344599243.1 від 17.11.2021 року, код квитанції: 9251-2581-2849-7094), а іншу частину судового збору за подання до суду позовної заяви у сумі 454 грн., а також судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову у сумі 454 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача. Таким чином, загальний розмір судових витрат по сплаті судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 908 грн. (454 грн. + 454 грн.). При цьому, думка представника позивача та представника відповідача щодо повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого і за забезпечення позову, є помилковою, оскільки ч.1 ст.142 ЦПК України такий порядок встановлений лише щодо судового збору, сплаченого за подачу до суду позову, а не заяви про його забезпечення. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Так, між [PERSON] та адвокатом Лубом Владиславом Володимировичем укладено угоду №72 про надання правової допомоги, а саме представництво та захист інтересів [PERSON] . Згідно з п.5 вказаної угоди, гонорарні відносини врегульовані додатковою угодою /а.с.25, 26/. Згідно з п.2 Додаткової угоди №72 до угоди про надання правової допомоги №72 від 29.10.2021 року, на виконання п.5 Угоди сторони визначили гонорар адвоката у розмірі 4000 грн. /зворот а.с.82/. Вказаний розмір гонорару сплачений позивачем адвокату /а.с.83/. При цьому, представник позивача погодився з клопотанням представника відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 4000 грн. до 1907 грн. та просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 1907 грн. Вказані витрати суд визнає судовими витратами на професійну правничу допомогу, які були необхідними для забезпечення розгляду вказаної справи, а також співмірними зі складністю справи, а тому заява представника позивача в частині їх розподілу між сторонами та стягнення з відповідача підлягає задоволенню. Таким чином, загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 2815 грн. (з них: судові витрати по сплаті судового збору - 908 грн; судові витрати на професійну правничу допомогу - 1907 грн.) Що стосується клопотання представника відповідача про врегулювання спору за участю судді, то запропонований представником відповідача спосіб такого врегулювання, а саме часткове списання відповідачем заборгованості позивача за кредитним договором у разі сплати позивачем частини заборгованості у встановлений термін, враховуючи, що предметом даного спору є законність чи незаконність вчинення виконавчого напису нотаріуса, не може бути належним способом мирного врегулювання спору в даній справі, оскільки не стосується законності чи незаконності оспорюваного виконавчого напису. Посилання позивача на те, що заборгованість за кредитним договором, за яким вчинено виконавчий напис, у нього відсутня, що підтверджується квитанціями про сплату частини заборгованості на користь ТОВ «ФК «Авіста», листом ТОВ «ФК «Авіста» про прощення боргу та довідкою ТОВ «ФК «Авіста» про відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором, судом не можуть бути прийнятими до уваги, так як позивачем, в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не долучено до матеріалів справи доказів того, що право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлене АТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» на користь ТОВ «ФК «Авіста» і ТОВ «ФК «Авіста» було уповноважене на приймання платежів за вказаним кредитним договором, прощення боргу тощо.

Outcome: approved