Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить визначити порядок користування трикімнатною ізольованою квартирою за [ADDRESS] між її співвласниками, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у відповідності з розміром ідеальних часток кожного зі співвласників вищевказаної квартири, надавши у користування [PERSON] житлову кімнату, площею 17,6 кв.м.; у користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишити дві житлові кімнати, площею 11,7 та 14,1 кв.м. Кухню, площею 24,5 кв.м., сполучену вбиральню, площею 5,1 кв.м., два коридори, площею 44,0 та 2,7 кв.м., балкони, площею 2,9 та 2,2 кв.м. залишити у спільному користуванні усіх співвласників квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 11.10.2006 року зареєстрована і постійно мешкає за адресою [ADDRESS] , та разом з нею зареєстровані її діти (відповідачі по справі). [PERSON] зареєстрована в квартирі з 19.12.2013 року, однак за місцем реєстрації не проживає, а даних про час реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] немає. Квартира [ADDRESS] готельного типу розташована на восьмому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку і складається з трьох ізольованих між собою кімнат. Житлова площа квартири 43,4 кв. м., 1-а кімната має площу 11,7 кв.м., 2-а - 17,6 кв.м., 3-я - 14,1 кв.м., загальна площа квартири 67,9 кв.м. Квартира має кухню, площею 24,5 кв.м., та коридор, площею 44,0 кв.м., якими ми користуємося спільно з сусідами, а також окремі сполучену вбиральню, площею 5,1 кв.м., коридор, площею 2,7 кв.м., два балкони, площею 2,9 та 2,2 кв.м. Кожна з житлових кімнат має окремий вихід до коридорів і вбиральні. За правом власності позивачу належить 2/5 частини квартири, кожному з відповідачів - по 1/5 частині. Позивач сплачує за квартиру сама, оскільки відповідачі приймати у цьому участь відмовляються і відверто ігнорують свій обов`язок утримувати власне житло. З цього приводу відносини в родині остаточно зіпсувалися, позивач доведена до відчаю, їй 63 роки, перебуває на пенсійному обліку, хворіє, матеріальний стан вкрай обмежений, не вистачає грошей платити з незрозумілих причин за трьох дорослих працездатних людей. Надалі позивач категорично відмовляється спільно з відповідачами користуватися квартирою і платити замість них за житло. Саме тому і для подальшого уникнення між усіма нами сварок і бійок вирішила звернутися до суду з метою визначення порядку користування квартирою між її співвласниками. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.11.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] адвокат Сугачева Н.Л. у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого КП «ХМБТІ» 01.11.2006 року вбачається, що квартира [ADDRESS] готельного типу розташована на восьмому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку складається з трьох ізольованих між собою кімнат. Житлова площа квартири 43,4 кв. м., 1-а кімната має площу 11,7 кв.м., 2-а - 17,6 кв.м., 3-я - 14,1 кв.м., загальна площа квартири 67,9 кв.м. Квартира має кухню, площею 24,5 кв.м., та коридор, площею 44,0 кв.м., якими ми користуємося спільно з сусідами, а також окремі сполучену вбиральню, площею 5,1 кв.м., коридор, площею 2,7 кв.м., два балкони, площею 2,9 та 2,2 кв.м. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22179918 від 17.03.2009 року та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22552516 від 23.04.2009 року, позивачу [PERSON] на праві власності належить 2/5 частини квартири, а кожному з відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] по 1/5 частині квартири. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. 4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час у сторін склався відповідний усталений порядок користування квартирою. Так, суд приходить до висновку, що оскільки усталений порядок користування квартирою відповідає часткам у праві спільної часткової власності, то позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визначення порядку користування квартирою підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.. На підставі викладеного та

Outcome: approved