Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивовано тим, що 29.04.2018 р. близько 22-00 години в м. Гайсин по вул. Гагаріна, біля будинку №21, в напрямку повороту на вул. Волонтерів сталася дорожньо-транспортна пригода: [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 211440, д.н.з. [NUMBER] , допустив на позивача наїзд, коли він переходив дорогу в напрямку парку культури і відпочинку ім. Б. Хмельницького, внаслідок чого позивач отримав численні тілесні ушкодження та був госпіталізований до Гайсинської ЦРЛ у непритомному стані. Отримані ним при ДТП тілесні ушкодження у подальшому ускладнилися та призвели до анатомічної втрати правої нижньої кінцівки. До вказаної ДТП позивач працював пакувальником в ЦХВ «Корм-ЛТД», де його середній заробіток складав 12\~765,60 грн./місяць. Внаслідок отриманих при ДТП тілесних ушкоджень, яка сталася з вини відповідача, він був звільнений з роботи у зв`язку із фактичною неспроможністю виконувати надалі свої обов`язки за станом здоров`я. Так, з вини відповідача він втратив працездатність, а також основне і постійне джерело свого існування. Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. До цього часу [PERSON] добровільно не відшкодував завдану йому внаслідок ДТП шкоду, тому він змушений звертатись із даним позовом до останнього в судовому порядку. Протиправним винним діянням [PERSON] , окрім матеріальної шкоди, йому завдано було завдано моральної шкоди, яка полягала у тривалих фізичних стражданнях, постійному депресивному стані, який поглибився внаслідок ампутації лівої кінцівки вище коліна, втраті роботи та засобів існування, поневіряннях у пошуках коштів на лікування, протезування й реабілітацію внаслідок отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень. Це, у свою чергу, призвело до втрати спокою, постійних душевних переживань, порушення його звичайного ритму життя, пов`язаного з інвалідністю та життєвими труднощами, переживаннями у зв`язку із вимушеним доглядом за ним його рідних та близьких замість їх звичного ритму життя. У зв`язку із наведеним, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь втрачений ним заробіток внаслідок втрати професійної та загальної працездатності за період з 27 серпня 2018 року по 27 січня 2019 року у розмірі 27\~922 гривень 50 копійок; стягувати з [PERSON] на його користь заподіяну матеріальну шкоду внаслідок стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку із ушкодженням здоров`я, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди щомісячними платежами у розмірі втраченого ним заробітку по 5\~584 гивень 50 копійок протягом строку інвалідності [PERSON] до зміни матеріального становища сторін; стягнути з [PERSON] на його користь додаткові витрати у сумі 27\~882 гривні та 100\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] щодо задоволення позову заперечили, зважаючи на його необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, представники відповідача зазначили, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди не підтверджені належними, достовірними та достатніми доказами. [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Таким чином, між діями [PERSON] та заподіяними тілесними ушкодженнями [PERSON] відсутній причинно-наслідковий зв`язок, томі відстуні підстави для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди. До того ж, отримані позивачем внаслідок ДТП 29.04.2018 тілесні ушкодження є наслідком саме його власної грубої недбалості, оскільки він як пішоход переходив дорогу у невстановленому місці та порушив п.п. 4.4, 4.7, 4.14.а Правил дорожнього руху. Тому, навіть якщо припустити наявність вини і з боку водія, суд має застосувати вимоги ст. 1193 ч. 2 ЦК України та врахувати, що [PERSON] не має постійної роботи та стабільного заробітку, на його утриманні перебуває непрацююча дружина та малолітня дитина- [PERSON] . Крім того, на момент скоєння ДТП 29.04.2018 цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «СК УНІКА», тому відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України він мав би сплатити потерпілому лише різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), однак до ПрАТ «СК «УНІКА» позивач [PERSON] жодних вимог не заявляв. У зв`язку із розглядом справи, відповідачем понесені певні судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу, проте у разі відмови у задоволенні позову, відповідач виявив бажання залишити їх за собою. Представник «Страхової компанії «УНІКА» в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань, а також пояснень щодо позову або відзиву на адресу суду не надсилав. Заслухавши думку сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи наступного. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу ВАЗ 211440, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.156). Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2018 року, яка набрала законної сили 24 вересня 2018 року, [PERSON] визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.(а.с.14). Згідно постанови суду, 29 квітня 2018 року о 22 год. 00 хв. по вул. Гагаріна в м. Гайсині Вінницької області, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 211440», реєстраційний номер [NUMBER] , всупереч вимогам п.п. 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки та перевищив швидкість в населеному пункті, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб технічно пошкоджено, а пішохід [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження. Відповідно до ч. 6ст. 82 ЦПК України\~постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, дорожньо-транспортна пригода сталася з вини\~ [PERSON] і ця обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що [PERSON] з 29 квітня 2018 по 29 червня 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у Гайсинській центральній районній лікарні з діагнозом: «Політравма ДТП. Закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку, серця, грудної клітини, нирок. Синдром здавлення. Ампутація кукса на рівні третини правого стегна. Множинні садини та рани обличчя, волосяної частини голови (а.с.11). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4041/391 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у Гайсинській центральній районній лікарні з 05 липня по 24 липня 2018 року з приводу позагоспітальної правобічної нижньочасткової пневмонії, політравми ДТП, закритої черпно-мозкової травми, забою головного мозку, ампутаційної культі (а.с.10). Комісією МСЕК позивачу 27.08.2018 встановлено 3 групу інвалідності безтерміново та надано індивідуальну програму реабілітацію інвалідів №1095 (а.с. 12-13). На підтвердження витрат на лікування позивачем надано квитанцій, товарних чеків на загальну суму 27\~239.67 грн (зазначена сума не охоплює витрат на пальне, квитанції про оплату за яке також долучено позивачем) (а.с.15-26). Згідно з частиною першою статті 1195ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1ст.1197ЦК України\~розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Частиною 2 ст. 1197 ЦК України визначено, якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к (провадження № 61-20082св19), зазначено, що «відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів Українивід 03грудня\~2009року №1317\~міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо). Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування\~статті 1195 ЦК України\~є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності. Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту». Такі докази позивачем надано не було, так само як і докази щодо його середнього місячного заробітку, у зв`язку із чим заявлені ним вимоги про стягнення втраченого заробітку та відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок стійкої втрати професійної працездатності є необгрунтованими. Відповідно до частини першої\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У\~статті 1 Закону України «Про страхування»\~визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 10 Закону України «Про страхування»\~страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до\~статті 980 ЦК України\~предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). На час ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» на підставі полісу № АМ/598781, який станом на 29.04.2018 (день, у який сталася ДТП) був діючим (а.с. 130) Статтею 1194 ЦК України\~встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.\~\~В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі\~\~№ 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або\~Законом № 1961-IV\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті\~інституту страхування\~цивільно-правової\~відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого\~2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. З огляду на викладене, позивач повинен був вимагати кошти за шкоду, завдану його здоров`ю (витрати на лікування, втрачений заробіток та ін), зі страхової компанії ПрАТ СК «УНІКА», у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом № АМ/598781 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, позов до ПрАТ «СК «УНІКА» [PERSON] не заявлявся, як і клопотання про заміну відповідача належним відповідачем або залучення даної страхової компанії у якості співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої\~статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Зважаючи на те, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] , який, порушивши правила дорожнього руху, вчинив ДТП, внаслідок якої [PERSON] отримав тілесні ушкодження, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з [PERSON] моральної шкоди є обґрунтованою. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач внаслідок вчинення ДТП, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнав чималих фізичних страждань, тривалий час знаходився на лікуванні, втратив третину ноги, у зв`язку із чим вимушений був протезуватися, став пожиттєво інвалідом 3-ї групи, що призвело до певних негативних змін у звичайному житті позивача та супроводжувалося душевними хвилюваннями, пригніченістю, депресивним станом, тому, з огляду на засади розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в сумі 75 000,00 гривень. Суд не бере до уваги посилання представників відповідача про те, що внаслідок ДТП відповідачем не завдано тілесних ушкоджень [PERSON] , оскільки ст. 124 КУпАП, за якою було притягнуто [PERSON] , передбачає адміністративну відповідальність за пошкодження транспортних засобів, оскільки такі твердження спростовуються виписками з медичних карт [PERSON] . До того ж про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень зазначено і в постанові Гайсинського районного суду від 12.09.2018, згідно якої [PERSON] свою вину вчиненні адміністративного правопорушення визнав повністю. Суд критично сприймає доводи представників відповідача про те, що тілесні ушкодження отримані [PERSON] внаслідок його грубої недбалості як пішохода, який порушив правила дорожнього руху, оскільки зазначені обставини нічим не підтверджені. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 75\~000 грн.

Outcome: partial