Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У червні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 04 липня 2017 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що складено відповідний актовий запис №1053. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] . При цьому зазначала, що на даний час син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач в свою чергу будь-якої участі в її утриманні та матеріальному забезпеченні не приймає. При цьому, між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їх спільної дитини. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач аліменти не сплачує, на даний момент працює та отримує достатній дохід, й відповідно має можливість та зобов`язаний надавати їй грошову допомогу на утримання дитини, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3200 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їхнього сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі, в розмірі 3200 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 01 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане заочне рішення було скасоване за наслідками його перегляду ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2021 року та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Надала суду пояснення, що зараз важкі часи та їй складно самостійно утримувати дитину, вказала, що дитина постійно хворіє, дуже багато коштів витрачається на його лікування, також необхідно зробити операцію, та що кожного місяця вона витрачає по 2000-3000 тис. гривень на лікування, не враховуючи одяг, харчування та дитячий садок. Відповідач не допомагає, та не бере участі в утриманні сина. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив суду, що на його утриманні перебуває дочка від попереднього шлюбу, він її утримує самостійно,оскільки мати дитини померла, постійного заробітку не має, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1500 грн. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, ч.2 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що з 04 липня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що складено відповідний актовий запис №1053 (а.с.7). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, шлюб було розірвано та на даний час дитина сторін проживає разом із позивачкою, яка самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. Домовленості щодо добровільної сплати аліментів між сторонами не досягнуто. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано, як й не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо систематичної добровільної сплати позивачці коштів на утримання сина, а також придбання йому речей та несення витрат на придбання інших, необхідних для розвитку дитини потреб. Так, положеннями ст.51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ч. 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При цьому, ст. 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Крім того, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Ураховуючи вищевказані положення закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині наявності правових підстав для стягнення аліментів, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дитини, суд ураховуючи положення ст. 182 СК України, виходить з наступного. В свою чергу, як встановлено у судовому засіданні, відповідач [PERSON] в добровільному порядку систематичної матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоров`я. Разом з тим, на утриманні відповідача перебуває неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок смерті матері проживає із відповідачем та знаходиться на його утриманні, що підтверджується поданими ним доказами ( а.с. 39-41). Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також зважаючи на матеріальне становище позивачки, а також те, що саме на позивачці лежать усі повсякденні обов`язки та відповідальність по утриманню та вихованню дитини, забезпечення її харчуванням та одягом, а також житлом, приймаючи до уваги інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, приходить до висновку, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому вважає, що запропонований відповідачем розмір аліментів для сплати в сумі 1500 грн. є недостатнім для утримання дитини, яка проживає разом із позивачкою. При цьому, оцінюючи матеріальне становище відповідача та його спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він ніде не працює, та жодних доходів не отримує, оскільки відповідачем не надано відповідних належних та допустимих доказів на спростування вказаного, як й не надано доказів щодо неможливості сплати аліментів через тяжкий матеріальний стан. При цьому, доводів позивачки в частині здійснення відповідачем продажу автомобілів й відповідно отримання від цієї діяльності прибутків, відповідачем не спростовано. До таких висновків суд приходить оцінюючи та співставляючи безпосередньо письмові пояснення відповідача, в яких він частково визнає позов та висловлює згоду на сплату аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн., оскільки сплачуючи аліменти на утримання дитини в такому розмірі, відповідач не маючи офіційного місця роботи, підтверджує факт отримання ним доходів як для власного забезпечення, так й забезпечення своєї доньки. Разом з тим, на думку суду, коштів в розмірі 1500 грн. недостатньо для проживання, харчування, та утримання малолітньої дитини. Таким чином, при визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд, ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що відповідач спроможний платити аліменти на утримання дитини саме в твердій грошовій сумі в розмірі 2200 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial