Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

05.08.2021 року позивач [PERSON] звернулась до Октябрського районного суду м.Полтави з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавамотор» про встановлення дати звільнення та стягнення заробітної плати, у якій просила визнати датою звільнення [PERSON] з ТОВ «Полтавамотор» 30.04.2021 року, зобов`язати ТОВ «Полтавамотор» зробити записи про прийняття на роботу та звільнення 30.04.2021 року у трудовій книжці [PERSON] та сплатити всі обов`язкові платежі і збори з заробітної плати, стягнути з ТОВ «Полтавамотор» на користь позивача належну на день звільнення заробітну плату, компенсацію за не використані дні відпустки, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу, утримавши всі обов`язкові платежі і збори. Позивач зазначила, що [PERSON] в серпні 2014 році працювала на підприємстві ТОВ «Полтавамотор» прибиральницею, подавши роботодавцю заяву про прийняття на роботу, необхідні документи та оригінал трудової книжки. Пропрацювавши місяць, позивач звернулась до відповідача з проханням виплатити заробітну плату, проте так її і не отримала. На чергову вимогу виплатити заробітну плату, в кінці вересня 2014 року, роботодавець видав позивачу трудову книжку, в якій не було жодних записів про роботу, повідомивши, що на роботу її ніхто не оформляв, жодних доказів працевлаштування у неї немає тому заробітну плату вона не отримає. На той час дії відповідача позивач не оспорювала, оскільки дійсно не мала доказів роботи на підприємстві та фінансових можливостей звернутись за правовою допомогою, так як була безробітна та всі сили витрачала на пошуки роботи та заробити кошти на життя. У квітні 2021 року позивач звернулася до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості щодо надання статусу безробітної, де їй повідомили, що за даними Єдиного державного реєстру Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості встановлено, що позивач перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Полтавамотор», з 20.08.2014 року по даний час. 30.04.2021 року [PERSON] надіслала відповідачу заяву про звільнення з роботи та до цього часу жодної відповіді не отримала, 18.05.2021 року лист повернуто до відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання. 28.07.2021 року позивач повторно звернулась з заявою до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості, на яку отримала відповідь від 29.07.2021 року про неможливість надання статусу безробітного у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем. З огляду на вказане, позивачу стало зрозуміло, що відновлення її прав не можливо без звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та витребувано від відповідача докази. 10.11.2021 року від представника позивача адвоката Ясниської О.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просила визнати датою звільнення [PERSON] з ТОВ «Полтавамотор» 30.04.2021 року, зобов`язати ТОВ «Полтавамотор» зробити записи про прийняття на роботу та звільнення 30.04.2021 року у трудовій книжці [PERSON] та сплатити всі обов`язкові платежі і збори з заробітної плати, стягнути з ТОВ «Полтавамотор» на користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 427,00 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 374,94 грн., утримавши всі обов`язкові платежі і збори. У судове засідання представник позивача не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та позивач, позов підтримала, просила його задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду свого представника не направив з невідомих причини, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлений. Відповідач заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав, про причини неявки не інформував, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. За таких обставин судом відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, [PERSON] з 01 серпня 2014 році працювала на підприємстві Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтавамотор» (а.с. 18-19). У квітні 2021 року позивач звернулася до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості щодо надання статусу безробітної, де їй повідомили, що за даними Єдиного державного реєстру Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості кар`єрним радником встановлено, що позивач перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Полтавамотор» з 20.08.2014 року по даний час. 30.04.2021 року [PERSON] надіслала відповідачу заяву про звільнення з роботи та до цього часу жодної відповіді не отримала, лист повернуто до відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання (а.с. 13-14). 28.07.2021 року позивач повторно звернулась з заявою до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості, на яку отримала відповідь від 29.07.2021 року про неможливість надання статусу безробітного у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 15). Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 2, 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам право на працю та захист своєчасного одержання винагороди за працю. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір уважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У відповідності до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно з ст. 116 КЗпП в день звільнення підприємство роботодавець зобов`язано здійснити виплату працівнику всіх сум, що належить йому від підприємства. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як визначено у ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. У формі ОК-5 стосовно інформації про застраховану особу [PERSON] у серпні 2014 року вказано 12 робочих днів у відповідача ТОВ «Полтавамотор», сума нарахованої заробітної плати становить 427,00 грн. Таким чином, відповідачем до цього часу не сплачено позивачу заробітну плату (нарахована згідно форми ОК-5 у розмірі 427,00 грн.), всі належні суми, а саме компенсацію за несвоєчасний розрахунок, індексацію заробітної плати, компенсацію за не використані дні відпустки. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, на день розгляду даної справи 18.01.2022 року, середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, при вставленій державою нормі робочого часу, становить: 99374,94 грн. (53,37 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 1862 (дні компенсації). Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав про задоволення позовних вимог. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як встановлено судом, 27.07.2021 року між позивачем та адвокатом Ясниською О.О. укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.22). Відповідно до платіжного документу від 04.08.2021 року позивачем сплачено 12 000 гривень (а.с. 21). Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим з відповідача на користь позивачів стягується судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того на користь позивачів стягуються судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60% від задоволених позовних вимог У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача стягується сплачений судовий збір та судові витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved