Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

18 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання батьківства. В обгрунтування позову зазначив, що у період з 01 жовтня 2005 року по 2018 рік відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . 18 вересня 2018 року шлюб між ними був розірваний Ізяславським районним судом Хмельницької області. За час шлюбу [PERSON] народила сина - [PERSON] . Оскільки [PERSON] народився у період його матері у шлюбі, відомості про батьків в актовому записі про народження записані у відповідності із приписами ст. 122 Сімейного кодексу України. [INFO] [PERSON] померла. У поточному 2020 році від батьків [PERSON] для позивача стало відомо, що біологічним батьком [PERSON] являється він, а не відповідач. Факт народження [PERSON] саме від позивача є цілком ймовірним, оскільки у 2016 році позивач підтримував із [PERSON] тісні стосунки і тепер він переконаний в тому, що [PERSON] являється саме його сином. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] просить суд призначити судову молекулярно-генетичну експертизу. Посилаючись на ст.ст. 128, 129, 134 Сімейного кодексу України, [PERSON] просить визнати його батьком дитини - [PERSON] та внести відповідні зміни до актового запису про його народження. Ухвалою судді від 22 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та у справі призначено підготовче судове засідання. 03 березня 2021 року відповідач [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог. Відповідач зазначив, що з часу укладення шлюбу і народження дітей він дружиною проживали у найманому житлі, а також у її батьків в [ADDRESS] . У січні 2018 року через непорозуміння із дружиною він повернувся проживати до своїх батьків, що мешкають у [ADDRESS] . Проживаючи окремо від родини, [PERSON] матеріально підтримував своїх синів, постійно відвідував та допомагав у вихованні. За період окремого проживання зв`язок батька з дітьми не був втрачений, тільки зміцнився. 18 червня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу позивач у справі [PERSON] дійсно постійно проживав із [PERSON] . У цей період вони сприяли у зустрічах відповідача із дітьми, [PERSON] систематично відпускала дітей із батьком на тривалий час, відводила дітей до батьків колишнього чоловіка. У жовтні 2019 року стало відомо, що [PERSON] важко хворіє. 10 листопада 2019 року до [PERSON] звернулася мати його колишньої дружини [PERSON] з приводу подальшої долі синів, пояснивши, що [PERSON] у дуже важкому стані, а вона сама дітей виховувати не в змозі. У розмові із [PERSON] . [PERSON] зазначала, що говорила [PERSON] про те, що молодший син [PERSON] його дитина, і він має встановити батьківство та залишити дітей на виховання у неї, однак сам [PERSON] проти цього заперечував. За вказаних обставин [PERSON] міг і повинен був дізнатися про те, що є батьком малолітнього [PERSON] , ще при перших висловлюваннях таких твержень [PERSON] , тобто 10 листопада 2019 року . Позивач мав змогу підтвердити або спростувати даний факт, поспілкувавшись із [PERSON] ще за її життя. Частиною другою ст. 129 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня , коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Приймаючи до уваги, що [PERSON] щонайменше ще 10 листопада 2019 року міг та повинен був дізнатися про те, що [PERSON] є його дитиною, позивач просить відмовити у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності. Також в окремому клопотанні просив допитати в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] , його представник адвокат Карун В.П. позовну заяву підтримали. [PERSON] , зокрема, вказав, що він проживав по сусідству із подружжям [PERSON] . Для [PERSON] він іноді допомагав по господарству, оскільки її чоловік працював водієм-далекобійником і часто був відсутній вдома. Із [PERSON] у протягом 2015-2016 років були інтимні стосунки. Із квітня по грудень 2018 року він перебував на заробітках за кордоном, повернувся, то став проживати разом із [PERSON] та двома дітьми однією сім`єю. Після смерті [PERSON] 15 грудня 2019 року діти стали проживати із [PERSON] та його батьками. За життя [PERSON] нічого не говорила про його батьківство щодо молодшого сина. Про своє батьківство для нього стало відомо від матері [PERSON] - [PERSON] , коли відвідував її на Різдво. Коли проживали із [PERSON] однією сім`єю, до обох дітей він ставився однаково. Після того як взнав про своє батьківство щодо [PERSON] , він вважає, дитина має бути з ним, а не з чужими людьми, а тому звернувся до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та дату судових засідань повідомлявся у встановленому порядку. Від Ізяславського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Заслухавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Захист державою сім`ї, дитинства, материнства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Статтею 129 Сімейного кодексу України визначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити позов до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, про визнання свого батьківства. Відповідно ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає свідоцтво про народження. Відповідно до приписів ч. 2 та ч. 3 ст. 128 Сімейного кодексу України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 01 жовтня 2005 року по 18 червня 2018 року, коли шлюб був розірваний Ізяславським районним судом Хмельницької області. За час перебування у шлюбі народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Із січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання, [PERSON] став проживати у своїх батьків у [ADDRESS] . Після припинення спільного проживання [PERSON] та [PERSON] із [PERSON] став проживати однією сім`єю [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області. Свідок [PERSON] - мати померлої [PERSON] , посвідчила суду, що її дочка разом із [PERSON] у шлюбі жили недобре, постійно сварилися. Після того, як шлюб розірвали, дочка стала проживати із [PERSON] , і жиди вони разом до сморті дочки. Перед смертю дочка сказала їй, що менша дитина від [PERSON] , а не [PERSON] . Для [PERSON] вона нічого не говорила, щоб той не ділив дітей. На Різдво 2020 року вона сказала для [PERSON] , що син [PERSON] його, бо взнала, що [PERSON] одружується на жінці із двома дітьми. [PERSON] - мати відповідача - посвідчила суду про те, що [INFO] [PERSON] пішов жити до них. Увесь час, коли син проживав із батьками, він також їздив та допомагав для [PERSON] . [PERSON] у той час нічого не говорив про дитину, а неї самої сумнівів не було , хто батьком дитини. Свідок [PERSON] - батько відповідача - розповів, що про права [PERSON] на меншу дитину [PERSON] вони взнали із позовної заяви, яка надійшла на їхню адресу. Батьком дитини вони вважають [PERSON] , а сваха [PERSON] ще у листопаді 2019 року говорила, що [PERSON] заявить права на дитину, якщо їй будуть перешкоди у зустрічах із дітьми. [PERSON] посвідчив суду, що він ї хрещеним батьком дитини і дружили із сім`єю [PERSON] сім`ями. Орієнтовно у листопаді 2019 року [PERSON] говорив для нього розмову тещі про те, що [PERSON] є батьком дитини. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Тобто питання щодо встановлення батьківства суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. За клопотанням позивача 25 січня 2021 року у справі була призначена судова молекулярно-генетична експертиза з метою встановлення кровного споріднення між позивачем та дитиною - [PERSON] , виконання якої доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Вказана експертиза експертною установою 21 квітня 2021 року виконана не була через неприбуття відповідача - [PERSON] разом із дитиною для її проведення. Через те, що відповідач належним чином не був проінформований про необхідність повторної явки до експертної установи 17 травня 2021 року Ізяславським районним судом 19 вересня 2021 року було знову призначена молекулярно-генетична експертиза щодо встановлення кровної спорідненості між позивачем та малолітнім [PERSON] . Ухвала суду про призначення експертизи направлялася для відповідача за зареєстрованим місцем проживання у встановленому порядку. В подальшому експерт Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України інформувала про необхідність явки позивача та відповідача із дитиною для відібрання експериментальних зразків на 03 листопада 2021 року. Ні 03 листопада 2021 року [PERSON] , ні на наступну визначену експертом дату - 25 листопада 2021 року - разом із дитиною не з`явився, у зв`язку з чим експерт повідомила про неможливість проведення експертизи. Таким чином, судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена через неявку відповідача в експертну установу для відібрання експериментальних зразків, про час і місце яких він був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини четвертої статті 12, частин другої, третьої статті 13 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене суд розцінює такі дії відповідача як фактичне ухилення від проведення молекулярно-генетичної експертизи, та вважає, що з урахуванням інших наявних доказів та вимог ст. 109 ЦПК України, визнання судом першої інстанції факту батьківства позивача щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, є підставним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Outcome: approved