Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що він досяг пенсійного віку та є непрацездатним. Розмір пенсії складає 2030,97 грн, що є недостатнім для задоволення його життєвих потреб. Позивач проживає разом з дружиною [PERSON] , яка працює охоронцем в ТОВ «Охоронний холдинг - Кривбас» та отримує мінімальну заробітну плату. Інших доходів вони не мають. Як малозабезпечена сім`я - отримують субсидію. [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача, які відмовляються від свого обов`язку утримувати непрацездатного батька. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд: стягнути з відповідачів на свою користь аліменти на утримання непрацездатного батька, по 900,00 грн з кожного щомісячно та довічно. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Умріхіна О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні вимог, оскільки позивач не є тією особою, що потребує матеріальної допомоги, бо забезпечена державною пенсією, яка на 34% вище, ніж встановлений державою прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. Також зазначив, що на утриманні відповідача знаходиться малолітня дитина: [PERSON] , [INFO] , а також син дружини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідачі надали клопотання про зупинення провадження у справі відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до розгляду цивільної справи №216/482/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання відповідачів, з таких підстав. Так, відповідно до положень п.6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу. За змістом п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у процесуальному законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. За змістом указаної норми під об`єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного суду самостійно встановити обставини справи і відповідні їм правовідносини та як наслідок неможливість сформувати правові висновки щодо шляхів вирішення спору, без вирішення іншої справи, де такі обставини встановлюються. Зупинення провадження у справі не повинно призводити до затягування розгляду справи. Тлумачення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави дійти висновку про те, що визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, яка зазначена у п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України, застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Відповідно до положень п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року (провадження № 61-19434св18). Відповідачі посилаються на те, що цивільна справа №216/482/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, до теперішнього часу не розглянута, а від остаточного вирішення цієї справи, залежить правильне вирішення даної цивільної справи, в залежності від існуючих та підтверджених в судовому порядку обставин справи. Разом з цим, їх клопотання не містить обґрунтування, які саме обставини можуть бути встановлені при розгляді позовної заяви [PERSON] про позбавлення батьківських прав, які неможливо з`ясувати при вирішення даного позову і які можуть вплинути на вирішення спору про стягнення аліментів. У порушення вимог ст. 251 та ст. 260 ЦПК України суд не вказав обставини, які б вказували на те, що розгляд судом вказаної справи виключає можливість на підставі наданих доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. За таких обставин, суд вважає клопотання відповідачів необґрунтованим, та таким, що не містить підстав для зупинення провадження у справі, оскільки таке зупинення суперечить нормам чинного цивільно-процесуального законодавства України, принципу ефективності судового процесу та може призвести до порушення розумних строків розгляду справи. Також судом враховується, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Згідно зі статтею 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Розумність строків розгляду справи згідно зі ст.2 ЦПК України належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства і є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбаченост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, та про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування у стані невизначеності учасників процесу, а нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»). У даному випадку, зупинення провадження у справі, призведе до порушення розумних строків розгляду справи та ефективності судового процесу, у зв`язку з чим, суд вважає клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явились, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (том 1 а.с. 8, 9). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 01.12.2015 є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] (том 1 а.с. 7). Судом також встановлено, що позивач є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, оскільки має проблеми зі здоров`ям, отримує лише державну допомогу, інших джерел доходу не має. Відповідно до ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно з ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення, факт біопоходження); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. Повнолітні дочка, син зобов`язані надавати утримання батькам незалежно від власного статку. Обов`язок дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Отримання непрацездатними батьками пенсій чи іншого доходу не можуть звільняти повнолітніх дочку, сина від обов`язків утримувати непрацездатних батьків. За визначенням, наведеним у ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатною вважається та особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено ч. 4 ст. 75 СК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). У відповідності до ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Судом не встановлено обставин щодо звільнення відповідачів від обов`язку утримувати свого батька з підстав, викладених у ст. 204 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Згідно з ч. 2 ст. 205 СК України, при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] працює в Дніпропетровській дирекції АТ «Укрпошта» на посаді оператора поштового зв`язку 2 класу та її заробіток з червня 2020 року по листопад 2020 року становить 54613,56 грн (том 1 а.с. 113). Згідно з інформацією листа Державної податкової служби (ДПС) України Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (том 1 а.с. 88-90), станом на 03.08.2020 в інформаційних системах ДПС України громадянина [PERSON] не ідентифіковано серед платників податків (само зайнятих осіб), що перебувають на обліку у податкових органах в межах Дніпропетровської області. Отже, визначаючи розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на утримання непрацездатного батька, суд враховує те, що позивач є непрацездатною особою, яка отримує лише державну допомогу, яка є єдиним її джерелом доходу, встановлений законодавством України прожитковий мінімум для непрацездатних громадян, та ту обставину, що відповідачі є працездатними особами та мають змогу сплачувати аліменти на утримання батька, а тому суд приходить до висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги за рахунок стягнення аліментів з відповідачів на його утримання. Згідно зі ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує на користь держави судовий збір з відповідачів у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved