Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

[PERSON] , звернулася до Перемишлянського районного суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина - [PERSON] , в твердій грошовій сумі, в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з часу звернення до суду і до повноліття дитини. Заяву обгрунтовує тим, що до розірвання шлюбу, відповідач припинив надавати матеріальну допомогу їхньому синові, тобто самоусунувся від належного виконання батьківського обов`язку. Зазначає, що їй важко самій утримувати дитину, яка із нею проживає, забезпечувати її всім необхідним для належного розвитку та зростання. Стверджує, що відповідач працює і є молодим працездатним чоловіком, який має забезпечувати та утримувати разом із нею свою дитину, що є його прямим батьківським обов`язком. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак в поданій позовній заяві просить суд проводити розгляд заяви у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.09.2019 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки виданої старостою сіл Липівці, Лоні №10 від 23.11.2021 р. №309, [PERSON] , дійсно зареєстрована в с.Липівці Львівського району Львівської області і склад її сім`ї, становлять: дочка - [PERSON] , 2009 р.н., та син - [PERSON] , 2019 р.н. Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 11.10.2021 р., розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача і дитини, не надає їм матеріального утримання. Тому, суд вважає, що відповідач неналежним чином виконує обов`язки з утримання дитини, сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17 зазначено, що «загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини». Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Отже, оцінивши в сукупності представлені у справі докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є підставними, оскільки дитина проживає разом з позивачем, відповідач не надає їй належного матеріального утримання. Враховуючи вік дитини та потреби на їїї утримання у цьому віці, те, що відповідач є здоровим, працездатним, а також те, що відповідачем не спростовано доводи позивача та не надано належних доказів зворотнього, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову про стягнення аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати належну допомогу, якої буде на думку суду достатньо для забезпечення належного матеріального утримання дитини, її гармонійного розвитку, а також враховуючи, що обов`язок по утриманню дитини у батьків є рівним. При цьому, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved