Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

24.06.2021 р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеними вимогами, просить стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» 17 296,41 грн заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2019 р. по серпень 2020 р., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, 20 000,00 грн моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовуються тим, що у період з 22.07.2015 р. п 12.08.2020 р. працювала у відповідача, при цьому розрахунок при звільненні не здійснений, з вини відповідача тривалий час не отримує належні кошти, що впливає на рівень її життя, вона не мала іншого доходу, аніж заробітна плата, на яку розраховувала при плануванні витрат і якої ледве вистачає на покриття звичайних життєвих потреб. Відповідачем не були виплачені зароблені кошти, що змусило вдаватися до прохань до близьких родичів з приводу її утримання і цей факт завдає тяжких душевних страждань, як і той факт, що безпідставне затягнення розрахунку при звільненні змушує звертатися до суду. Ухвалою суду від 05.07.2021 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 22.07.2021 р. через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 23.07.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем Акціонерним товариством «Київський завод «Радар» відзив на позовну заяву не подано. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження і ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, та, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно норм статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строку, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Надані суду документи свідчать про те, що [PERSON] з 22.07.2015 р. працювала у Публічному акціонерному товаристві «Київський завод «Радар», яке наказом Державного концерну «Укроборонпром» № 89 від 09.2020 р. перейменовано в Акціонерне товариство «Київський завод «Радар», на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті в ВОХОР; наказом № 46-к від 12.08.2020 р. звільнена 12.08.2020 р. у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно статті 38 КЗпП України. Надані позивачем документи, які відповідачем у встановленому законом порядку не спростовані, свідчать про те, що станом на день звільнення заборгованість підприємства перед позивачем складає 17 296,41 грн, означені кошти підлягають стягненню на користь позивача. Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 р. у справі № 592/11217/16-ц). Аналіз статтей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 372/2644/15-ц). Суд, вирішуючи суму, яку слід стягнути на користь позивача, враховує, що станом на час розгляду справи заборгованість підприємства перед позивачем складає 17 296,41 грн, означені кошти не виплачені їй з вини роботодавця, а тому, до відповідача має застосовуватися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, у виді стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Згідно наданої суду довідки вих.№181 від 09.11.2020 р., наданого позивачем розрахунку, який відповідачем у встановленому законом порядку не спростований, нарахована заробітна плата згідно розрахунків підприємства за листопад червень 2020 р. становить 4 246,99 грн, за серпень 2020 р. становить 5 787,07 грн, а всього 10 034,06 грн, у липні особа не працювала, у червні 2020 р. 20 робочих днів, у серпні 2020 р. - 20, тому середньоденна заробітна плата позивача складає: 10 034,06/20+20=250,85 грн. Звільнили [PERSON] 12.08.2020 р., тобто у серпні 2020 р. - 12 днів, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 р., січень-грудень 2021 р.- повні місці, у січні 2022 р. на момент винесення рішення - 12 днів. Всього на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню 250,85 грн х 365 днів = 91 560,25 грн. Згідно пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплат заробітної плати, але не більше ніж на один місяць. Щодо інших вимог позову, то статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення їй моральної шкоди, та, враховуючи те, що у зв`язку із невиплатою заробітної плати, розрахунку при звільненні позивачу довелося докладати значних зусиль для відновлення її порушених прав, що стало причиною її моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкодив у розмірі 20 000,00 грн, вважає визначений позивачем розмір відшкодування такої шкоди не є завищеним. У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 951,60 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та судові витрати у виді судового збору в розмірі 4 540,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача, оскільки при подачі позову позивача звільнено від їх сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved