Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

18.10.2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу за договором позики до відповідача [PERSON] 27.10.2021 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання 11.01.2022 року. 11.01.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 11.01.2022 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 11.01.2022 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в сумі 1 150.00 доларів США, що еквівалентно 30 653.00 грн., за курсом НБУ на 28.09.2021 року та понесені судові втрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 07 червня 2020 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у формі розписки. Згідно укладеного договору він передав відповідачеві грошові кошти в сумі 3 500.00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути позивачеві грошові кошти до 30 вересня 2020 року. До вказаного часу відповідач позику не повернув. 20 лютого 2021 року відповідач частково погасив позику в сумі 2 350 доларів. Суму боргу, що залишилась відповідач не повернув до цього часу. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому борг, що залишився, але вирішити спір мирним шляхом йому не вдалось, що й стало підставою звернення до суду Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставлення СМС-повідомлення. Відзив на позовну заяву не надав Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 червня 2020 року між позивачем, [PERSON] , і відповідачем, [PERSON] , був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики відповідачем [PERSON] , видана власноручно написана розписка, підписана відповідачем, що підтверджується копією розписки долученої до матеріалів справи та її оригіналом, дослідженим в судовому засіданні. Згідно розписки відповідач [PERSON] , отримав від позивача, [PERSON] грошові кошти в сумі 3 500.00 доларів США. Такими чином між сторонами виникли правовідносини із договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній письмовій формі, шляхом видачі відповідачем розписки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредиторові за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, про що неодноразово зазначено Верховним Судом України. При цьому факт отримання грошових коштів підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулась передача певної грошової суми. З наданої суду розписки вбачається, що відповідач [PERSON] , взяв гроші в борг у [PERSON] , та зобов`язувався їх повернути до 30.09.2020 року. Таким чином зміст виданої відповідачем розписки підтверджує факт отримання відповідачем грошової суми та визначає строк повернення боргу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Судом встановлено, що сума позики 3 500.00 доларів США, була передана позивачем відповідачеві. Факт отримання грошових коштів відповідач засвідчив своїм підписом у виданій розписці. Таким чином судом встановлено, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за укладеним договором позики. За доводами позивача відповідач у визначений в договорі строк суму позики не повернув. Лише 20 лютого 2021 року відповідач частково погасив позику в сумі 2 350.00 доларів США, що свідчить про визнання відповідачем боргу. Доказів того, що на час ухвалення рішення відповідачем повернена позивачеві частина боргу, що залишилась, суду не надано. Таким чином відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за укладеним договором позики. Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача борг в доларах США та визначає еквівалент боргу в національній валюті, а саме в гривні, за офіційним курсом, що існував на час подання позовної заяви. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в межах заявлених позовних вимог, а саме в сумі 1 150 доларів США, що еквівалентно 30 653.00 грн., за курсом НБУ станом на 28.09.2021 року Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору позивач сплатив судовий збір в сумі 3 178 грн. Проте виходячи із ціни позову судовий збір підлягав сплаті в сумі 908.00 грн., на підставі чого з відповідача не користь позивача підлягає стягненню 908.00 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; Відповідно до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» - У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Оскільки позивачем заявляються вимоги про повернення йому понесених судових витрат, суд вважає за можливе повернути позивачеві з державного бюджету переплачений судовий збір в сумі 2 270.00 грн., сплачений відповідно до квитанції № 57988 від 28 вересня 2021 року в АТ «ОЩАДБАНК»

Outcome: approved