Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Представник позивача Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» звернувся 01 квітня 2021 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Свої позовні вимоги представник позивача Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» обґрунтовує тим, що 26.04.2017 року між [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» укладений договір АК/2992294 (поліс «авгоцивілка»), предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу «ВАЗ», державний номер [NUMBER] . 23.03.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «MAN», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, тобто вчинення правопорушення, яке передбачене ст. 124 КпАП України. Автомобіль особи постраждалої в ДТП був застрахований в ПАТ «АСК «Інго Україна» за договором добровільного страхування №ВВ294594 від 17.03.2018 року. ПАТ «АСК «Інго Україна» було сплачено страхувальнику, на ремонт автомобіля «MAN», державний номерний знак [NUMBER] - 65 000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика (в даному випадку - ПАТ «АСК «Інго Україна»), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Ліміт відповідальності страховика (ПАТ «ПАСК «ОРАНТА») згідно полісу №АК/2992294 становить 100\~000,00 грн., франшиза становить 2\~000,00 грн.. На підставі вищевикладеного ПАТ «АСК «Інго Україна» звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із вимогою про виплату страхового відшкодування №690/05/19 від 18.03.2019 року. ПАТ «НАСК «ОРАНТА», на підставі страхового акту №ОЦВ-Р-19-29-4572/1 від 23.04.2019 року було виплачено ПАТ «АСК «Інго Україна» 63\~000,00 грн.. Як вбачається з Постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, під час скоєння ДТП відповідач [PERSON] перебував в алкогольного сп`яніння. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (в даному випадку НАСК «ОРАНТА»), після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного сп`яніння. Оскільки у добровільному порядку відповідач [PERSON] повернення грошових коштів позивачу не здійснив, представник позивача звертається до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2021 року було залишено без руху позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.04.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. 11.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] на позовну заяву. 26.10.2021 року від представника позивача Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» надійшла на адресу суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] .. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» не з`явився, однак надав на адресу суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого зазначає, що дата ДТП яка зазначена у позовній заяві «26.04.2017 року», зазначена помилково. Окрім того, твердження сторони відповідача [PERSON] , що його не було визнано винним у скоєнні ДТП, яка стала підставою для відшкодування шкоди Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, оскільки провадження по справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення не відповідають дійсності, адже в зазначеній вище постанові чітко зазначено, що [PERSON] керував автомобілем марки ВАЗ 21213, державний номер [NUMBER] з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а також, що останній під час керування автомобілем марки ВАЗ 21213, державний номер [NUMBER] не вибрав безпечну швидкість, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «MAN», державний номерний знак [NUMBER] з причепом марки Bodex, який рухався у зустрічному напрямку. Під час зазначеної вище ДТП, було пошкоджено транспортний засіб «MAN», державний номерний знак [NUMBER] , який було застраховано за договором добровільного страхування №670566063.18 від 17.03.2018 року, укладеного між ПрАТ «АСК «Інго «Україна» та Кірос ЛТД ВКФ ТОВ. Вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «MAN», державний номерний знак [NUMBER] визначено звітом фахівця оцінювача №03-086 від 01.04.2018 року. Згідно вищевказаного звіту вартість відновлюваного ремонту зазначеного вище пошкодженого автомобіля складає 311801,92 грн. 07.05.2018 року між власником пошкодженого транспортного засобу та страховиком було узгоджено розмір суми, достатньої для відновлення застрахованого транспортного засобу у розмірі 65000,00 грн.. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Шаркевич В.Т., який діє в його інтересах, заперечував проти задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, оскільки у позовній заяві невірно зазначена дата ДТП, також згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача суму відшкодування у розмірі 63000,00 грн., натомість згідно страхового акту №1704894 від 01.06.2018 року та платіжного доручення №2691 від 18.06.2018 року сума відшкодування склала 65000,00 грн.. Окрім того, сторона відповідача звертає увагу, що згідно Постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року відповідача [PERSON] не було визнано винним у вчинені зазнаної вище ДТП, а провадження по справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення стягнення, передбачених ст.38 КУпАП, тобто підстави для стягнення з відповідача [PERSON] суми відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП відсутні. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26.04.2017 року між [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» укладений договір АК/2992294 (поліс «авгоцивілка»), предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу «ВАЗ», державний номер [NUMBER] . Як вбачається з постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, 23.03.2018 року о 18:20 годині по а/д Н-33 на 78км+500 м., [PERSON] керуючи автомобілем марки ВАЗ 21213, д/н [NUMBER] не вибрав безпечну швидкість, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки Man з причепом марки Bodex, який рухався у зустрічному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене\~ст. 124 КпАП України. Крім того 23.03.2018 року о 18:20 годині по а/д Н-33 на 78км+500 м., [PERSON] керував автомобілем марки ВАЗ 21213, д/н [NUMBER] з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, не стійка хода. Внаслідок чого здійснив скоїв ДТП. Згідно результату токсикологічного аналізу №1050 від 30.03.2018 року [PERSON] перебував в стані алкогольного спяніння, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене\~ст. 130 ч.1 КУпАП України. Провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] , за ст.\~124, ст.\~130\~ч.1\~Кодексу України про адміністративні правопорушення\~було закрито у зв`язку закінчення на момент розгляду справи строків, передбачених\~ст. 38 КУпАП. Автомобіль особи постраждалої в ДТП був застрахований в ПАТ «АСК «Інго Україна» за договором добровільного страхування №ВВ294594 від 17.03.2018 року. Згідно звіту фахівця ФОП [PERSON] №03-086 від 01.04.2018 року, сума відновлювального ремонту автомобіля MAN 19.264 державний номер [NUMBER] складає 311801,92 грн. Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику в результаті аварійного пошкодження зазначеного вище автомобіля складає 221045,77 грн.. ПАТ «АСК «Інго Україна» було сплачено страхувальнику, на ремонт автомобіля «MAN», державний номерний знак [NUMBER] - 63 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №25200 від 11.05.2019 року. Ліміт відповідальності страховика (ПАТ «ПАСК «ОРАНТА») згідно полісу №АК/2992294 становить 100\~000,00 грн., франшиза становить 2\~000,00 грн.. На підставі вищевикладеного ПАТ «АСК «Інго Україна» звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із вимогою про виплату страхового відшкодування № 690/05/19 від 18.03.2019 року. ПАТ «НАСК «ОРАНТА», на підставі страхового акту № ОЦВ-Р-19-29-4572/1 від 23.04.2019 року було виплачено ПАТ «АСК «Інго Україна» 63\~000,00 грн.. Суд критично відноситься до доводів сторони відповідача [PERSON] , що стороною позивача невірно зазначено в позовній заяві дату, коли сталася ДТП, оскільки факт ДТП сторонами не оспорювався, а також цей факт встановлений постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, яка набрала законної сили. Щодо твердження сторони відповідача [PERSON] , що постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року його не було визнано винним у скоєнні ДТП, яка мала місце 23.03.2018 року, оскільки провадження по даній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення доведеності вини. Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Пантелеєнко проти України» та «Грабчук проти України» Суд, з-поміж іншого, зазначив, що судові рішення про закриття кримінального провадження проти заявника було сформульовано таким чином, що немає сумнівів щодо їхньої думки про те, що заявник скоїв злочин, який йому інкримінується. Так, з положень статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в порушенні провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону. Виходячи зі змісту статті 38 КУпАП «Строки накладення адміністративного стягнення», таке стягнення накладається лише на винну особу. Відповідно, ця норма (можливість застосування строків накладення адміністративного стягнення) повинна застосовуватись лише у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 квітня 2020 року (справа №686/4557/18) підтверджує цю правову позицію, згідно з якою «закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення». З точки зору матеріального (сутнісного) підходу реабілітуючими визнаються обставини, за яких особа вважається непричетною до адміністративного правопорушення (у зв`язку із чим відновлюються її добре ім`я, репутація), а нереабілітуючими обставини, за яких має місце винуватість особи, але через передбачені законом обставини вона звільняється від адміністративної відповідальності. Поділ підстав закриття провадження на реабілітуючі і нереабілітуючі має, насамперед, практичне значення щодо наслідків такої форми закінчення провадження у справі. Визнання обставини реабілітуючою або нереабілітуючою впливає на права та інтереси особи, яка є потерпілою від адміністративного правопорушення, в даному випадку і на права позивача Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА». В даному випадку, суд позбавлений процесуального права давати правову оцінку постанові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2018 року, оскільки вона не є оскарженою та набрала законної сили, у той же час обставини, зазначені та встановлені у цій постанові не підлягають доказуванню в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі\~ст. 980 ЦК України\~предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). За правилами\~ст. 999 ЦК України\~законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього\~Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Норма статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його виконанням страховиком завдавача шкоди замість самого завдавача. Пунктом 22.1. ст. 22 Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1187 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №674/1666/14-ц (провадження №61-6468зпв18) вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою». Відповідно до\~ст. 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до\~ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, що визначено п. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Частиною 4 статті 988\~ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Відповідно до ст.\~993\~ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст.\~1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до ст.\~27\~Закону України\~«Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону №1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993\~ЦК і статті 27\~Закону України\~«Про страхування» встановлено особливий правовий режим. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-112 цс 13. З огляду на положення\~ст. 1192 ЦК України, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515\~ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив стягнути суму виплаченого страхового відшкодування в тому числі з підстав, передбачених ст. 993 ЦК України. Крім того відповідно до ст. 993 ЦК Українидо страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, мав до особи, відповідальної за завдані збитки, то вбачається, що до ПАТ «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» перейшло право вимоги у порядку суброгації, а відтак сума виплаченого страхового відшкодування у розмірі 63000,00 гривень підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача саме в порядку суброгації та позовні вимоги є обґрунтованими саме у цій сумі, адже така сума стягнення заявлена і в позовній заяві і в платіжному дорученні №25200 від 11.05.2019 року, і в страховому акті №ОЦВ-Р-19-29-4572/1, відповідно до яких саме таку суму було перераховано позивачем на користь ПАТ «АСК «Інго Україна». Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі статтями\~15,16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. У справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A №303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши обставини справи, надавши правову оцінку доводам сторін та обґрунтуванню їх правової позиції щодо виниклих спірних правовідносин, суд приходить до обґрунтованого висновку щодо суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність їх задоволення. Відповідно до вимог положень частин 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved