Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

25 листопада 2021 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] в якій він просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 19.06.2019 №1676 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом реалізації цього майна та задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 510156,74 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.11.2021 [PERSON] отримав постанови старшого державного виконавця Савченко С. О. від 19.11.2021 про відкриття виконавчого провадження №67582720, про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Із зазначених постанов позивач дізнався, що старшим державним виконавцем Савченко С. О. відкрито виконавче провадження №67582720 з виконання виконавчого напису №1676 від 19.06.2019, який видано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. Вважає, що зазначений виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом реалізації цього майна та задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 510156,74 грн, є таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з наступним. При вчиненні зазначеного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимог чинного законодавства. В зазначеному виконавчому написі відсутня інформація про документ, що встановлює зобов`язання боржника за кредитним договором, заборгованість за яким в загальному розмірі 18298,61 доларів США підлягає стягненню з боржника на користь стягувача за рахунок іпотечного майна. Також відсутні документи, які підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, визначеної в межах позовної давності. Враховуючи викладене, позивач просить визнати зазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Тростянецького районного суду вінницької області від 26 листопада 2021 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення підставі виконавчого напису №1676 від 19.06.2019. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, задоволено заяву позивача про витребування доказів, витребувано від Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. належним чином засвідчені копії виконавчого напису №1676 від 19.06.2019 та документів на підставі яких він вчинявся. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Клименко І. Ф. подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Крім того, зазначила, що у разі не прийняття участі в розгляді даної справи відповідачем АТ КБ «Приватбанк», не заперечують проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк»» у судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи вчасно та належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. у судове засідання не з`явилася. 20.12.2021 від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, до якої, на виконання ухвали суду від 29.11.2021, вона долучила копію виконавчого напису та документів на підставі яких він був вчинений. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого з усіма правами та обов`язками являється ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір VIL0GK00001230. В рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 12.03.2007 було укладено договір іпотеки який посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вірською А. І. і зареєстровано в реєстрі за №886, за яким передано в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 84,5 кв.м., житловою площею 40.3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 18 вересня 2019 року в провадженні Тростянецького районного суду перебуває справа №147/1019/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, предметом позову якої є стягнення заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007. Станом на 05.01.2022 провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 19 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №1676, яким звернуто стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом реалізації цього майна та задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 510156,74 грн. Витрати за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 3500,00 грн. Постановою старшого державного виконавця Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Савченко С. О. від 19.11.2021 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №1676 від 19.06.2019. Надаючи правову оцінку вказаним відносинам, суд враховує наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 18.8.1 договору іпотеки звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з пунктом 24 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Пунктом 29 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або шляхом продажу іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Законом України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Умови вчинення виконавчих написів визначені Порядком вчинення виконавчих дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Відповідно до п. 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису за кредитним договором додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. П. 3.5 Глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Враховуючи встановлені обставини, а також те, що на розгляді у суді перебуває справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості рішенням за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007, у даному випадку не вбачається безспірність звернення стягнення на нерухоме майно на користь АТ КБ «Приватбанк», адже наведена у виконавчому написі нотаріуса грошова сума кредитної заборгованості утворилася у період з 12.03.2007 по 03.01.2019, відповідно строк за який проводиться стягнення становить 11 років 9 місяців 22 дні. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на звернення стягнення на нерухоме майно. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Таким чином, нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не було з`ясовано чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягають стягненню за написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами по кожному окремому щомісячному платежу, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат». За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1362 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До позовної заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 23.11.2021, акту виконаних робіт з надання правової (правничої) допомоги від 25.11.2021, квитанції до прибуткового касового ордера №15 від 25.11.2021, з яких вбачається, що адвокату Клименко І. Ф. позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 3000 грн. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача на адресу суду не надходило, будь-яких заперечень щодо обґрунтованості, неспівмірності чи нерозумності таких витрат суду стороною відповідача надано не було. Хоча, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на саме на іншу сторону, яка може заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/ 9215/15-ц звернуто увагу судів на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п.44). Таким чином, при вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що витрати позивача цілком підтверджені наданими доказами, заперечень щодо розміру витрат, їх обґрунтованості, співмірності та розумності від сторони відповідача не надходило. А тому, зважаючи на те, що судом позов задоволено, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Outcome: approved