Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Представниця позивача звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи вимоги тим, що рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 819 від 05.10.1985, було надано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до списку, наданого до вказаного рішення, у квартиру разом з квартиронаймачем вселилися члени його родини: [PERSON] дружина, [PERSON] донька, [PERSON] син, [PERSON] син, [PERSON] донька, [PERSON] донька, [PERSON] донька. Доньки квартиронаймача зареєстрували шлюб та змінили прізвища. [PERSON] помер [INFO] та знятий з реєстрації місця проживання. Квартира не приватизована та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. [PERSON] не проживає у спірній квартири з січня 2001 року по теперішній час, [PERSON] у квартирі не проживає з березня 1991 року, що підтверджується Актами про не проживання. Відповідачі проживають у с. Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області. Тобто, відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі без поважних причин, житло не утримують, комунальні платежі не сплачують. Ухвалою суду від 17.09.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представниці позивачів надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів. На позовних вимогах наполягає. Просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Від представниці Миколаївської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Просить рішення прийняти за наявними матеріалами справи. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з Архівного витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 819 від 05.10.1985, «Про заселення 9-поверхового 101 квартирного житлового будинку із вбудованим блоком обслуговування по [ADDRESS] », затверджено перерозподіл квартир між підприємствами і організаціями в 9-поверховому 101-квартирному житловому будинку із вбудованим блоком обслуговування по [ADDRESS] , по наданим списком та документами. Відповідно до списку, наданого до вказаного рішення, у квартиру [ADDRESS] , разом з [PERSON] вселилися члени його родини: [PERSON] дружина, [PERSON] донька, [PERSON] син, [PERSON] син, [PERSON] донька, [PERSON] донька, [PERSON] донька. [PERSON] , [INFO] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєструвала шлюб 15 грудня 1995 року та змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З штемпелю у паспорті серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] 05 липня 2003 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Представниця позивачки зазначає, що [PERSON] зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». З свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] зареєструвала шлюб 04 серпня 2001 року та змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 1216 ЦК\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3\~ст. 1268 ЦК України\~- спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 16.04.2021 за вих. № 535/10/01/08/21, згідно архівних матеріалів управління, міський орган приватизації не вносив розпоряджень щодо приватизації житла за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, сформованого 17.09.2021, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З Акта про не проживання від 03.09.2021, підписаного сусідами позивачів, завіреною початковою голови правління ОСББ «Першотравнева-111», [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з січня 2001 року по теперішній час, [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з березня 1991 року по теперішній час. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог\~ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК. Відповідно до положення\~ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 Житлового кодексу України\~при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2020 року (справа 519/875/14-ц). За таких обставин, оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі, витрати на її утримання не несуть, за комунальні послуги не сплачують, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів у квартирі [ADDRESS] , порушує права позивачів як спадкоємців, а тому вимога про визнання відповідачів втративши права користування, підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved