Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Адвокат Ліпаткіна Е.В. звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії у порядку спадкування за законом та недоотриманої пенсії за життя, в обгрунтування якого зазначила наступне. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , який за життя перебував на обліку та отримував пенсію у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, до складу якої увійшла недоодержана за життя спадкодавцем пенсія за період з 01.04.2017 року по 31.05.2018 року та жовтень 2019 року у загальній сумі 82 705,61 гривень. 02.12.2020 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщиним В.В. на ім`я позивача [PERSON] видані два свідоцтва: про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] - на 1/2 частку недоодержаної пенсії, яка була нарахована померлому у розмірі 82 705,61 гривень, та про право власності - на 1/2 частку недоодержаної пенсії, яка була нарахована померлому у розмірі 82 705,61 гривень, набута спадкоємцем на підставі ст. 63 СК України. Відповідачем на ім`я позивача за її заявою було частково виплачено розмір недоодержаної пенсії померлого чоловіка у сумі 35 920,50 гривень, однак, залишається невиплаченою її частина у сумі 46 785,11 гривень, яку відповідач відмовляється виплачувати. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь набуту на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] 1/2 частину недоотриманої пенсії у сумі 23 392,55 гривень та на підставі свідоцтва про право власності 1/2 частину недоотриманої пенсії у сумі 23 392,55 гривень, що загальним розміром становить 46 785,11 гривень, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень. Ухвалою суду від 20.08.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 07.10.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачу було виплачено суму недоотриманої пенсії у розмірі 35 920,50 гривень, який було обраховано з дня звернення позивача із заявою про виплату недоотриманої пенсії 04.02.2021 року, за період з 17.01.2018 року по 30.10.2019 року, відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою, розрахунковий період виплати недоотриманої пенсії складає не більше ніж три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Інших заяв по суті справи суду подано не було. Ухвалою суду від 29.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представником - адвокатом Ліпаткіною Е.В. суду подано письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, згідно з якою представник позивача позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. У зв`язку із неявкою сторін у справі, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що гр. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.10.2019 року Приморським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що складено актовий запис № 247. 02.12.2020 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщиним В.В. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким [PERSON] є спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна її чоловіка [PERSON] , 1957 року народження, який помер [INFO] . Спадщина, на яку видано зазначене свідоцтво, складається з 1/2 частки недоодержаної пенсії, яка була нарахована померлому у розмірі 82 705,61 гривень, згідно довідки, виданої Приморським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 20.02.2020 року № 0800-0414-8/4588. Крім того, 02.12.2020 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщиним В.В., на підставі ст. 63 СК України, видано Свідоцтво про право власності, згідно з яким, позивачу [PERSON] , яка, згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Новоолексіївським сіль ЗАГС Приморського району Запорізької області 01.05.1978 року, є пережившою дружиною [PERSON] , 1957 року народження, який помер [INFO] , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з недоодержаної пенсії, яка була нарахована померлому у розмірі 82 705,61 гривень, згідно довідки, виданої Приморським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 20.02.2020 року № 0800-0414-8/4588. Згідно із листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вих. № 0800-0503-8/51000 від 28.07.2021 року, виплату недоотриманої пенсії померлого [PERSON] було здійснено позивачу [PERSON] 17.02.2021 року у розмірі 35 920,50 гривень. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Згідно із частинами першою та другою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] частково виплачено недоодержану пенсію у сумі 35 920,50 гривень, яка була нарахована за життя її померлому чоловікові [PERSON] та становила 82 705,61 гривень, отже, залишок несплаченої суми недоодержаної пенсії позивачу становить 46 785,11 гривень. Таким чином, оскільки за життя [PERSON] який помер [INFO] , недоотримав пенсію у розмірі 82 705,61 гривень, позивач, яка є його спадкоємцем та у встановленому законом порядку прийняла спадщину на 1/2 її частку, набула право на отримання невиплаченої пенсії у повному обсязі, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2020 року має право на 1/2 частку від несплаченої суми недоодержаної пенсії у розмірі 46 785,11 гривень, що становить 23 392,55 гривень. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що розмір недоодержаної пенсії, яка належала померлому [PERSON] , нараховано відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за три роки до дня звернення за виплатою неотриманої пенсії, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме: у свідоцтві про право на спадщину, виданому 02.12.2020 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщиним В.В., зазначено, що [PERSON] успадкувала 1/2 частку недоодержаної її чоловіком [PERSON] за життя пенсії у розмірі 82 705,61 гривень, яка належала спадкодавцю. Крім того, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено ст. 71 Закону України «Про нотаріат» та відповідно до розділу II глави 10 п. 4 пп. 4.21. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Судом встановлено, що відповідачем на звернення позивача у виплаті їй грошових коштів, а саме 1/2 частки від несплаченої суми недоодержаної пенсії померлого [PERSON] у розмірі 46 785,11 гривень, що становить 23 392,55 гривень, на підставі свідоцтва про право власності - документу, що підтверджує належність саме позивачу даних грошових коштів, відмовлено, що обгрунтовано порядком, передбаченим саме для спадкоємців осіб, які за життя недоотримали пенсію. Проте, як встановлено судом зазначені грошові кошти після виділення їх із спільної сумісної власності подружжя являються особистою власністю [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності від 02.12.2020 року, виданого приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщиним В.В. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК Кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За викладених обставин, відмова відповідача від виплати зазначених грошових коштів позивачу, на переконання суду, не ґрунтується на Законі, оскільки, відповідач в обгрунтування заперечень проти позову посилається на норми закону, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, що перешкоджає реалізації прав позивача як власника коштів на отримання всього належного їй майна. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області недоодержаної пенсії, що загальним розміром становить 46 785,11 гривень, є обґрунтовані, підтверджені належними доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 гривень, які підтверджуються квитанцією № 0.0.2232258128.1 від 16.08.2021 року, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved