Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою. В якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок відсутності у приміщенні понад установленого законом однорічного строку без поважних причин. В обґрунтування пред`явлених вимог вказує, що на підставі договору дарування квартири від 02 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 475, їй належить квартира [ADDRESS] . Вказане житло з моменту набуття у власність та по цей час використовується нею та членами моєї родини. Відповідно до зазначеного договору дарування від 02 вересня 2020 року, квартира, яка була предметом договору на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в іпотеці, під податковою заставою, під забороною (арештом ) не перебуває, щодо неї не ведуться судові спори, не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, прав щодо цієї квартири у третіх осіб не має, тощо. Проте, у вказаній квартирі залишилась зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] . З часу придбання квартири позивачем зазначені особи у вказаній квартирі за місцем своєї реєстрації не мешкають, не користуються цим житлом, особисті речі за зазначеною адресою також відсутні,жодних угод та погоджень щодо використання цього житла між ними не існує, їх місцезнаходження невідоме і позивач не має ніяких відомостей про них. Оскільки реєстрація відповідачів в квартирі обмежує права позивача як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за них, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Запропонувати відповідачам знятися з реєстрації в добровільному порядку неможливо, оскільки з відповідачами не має зв`язку, про їх місце мешкання нічого невідомо. Тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 19 липня 2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не подали. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/ відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 02 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 475 (а.с.6-7). Право власності [PERSON] на зазначену квартиру підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8). Як вказано позивачем та підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради (а.с.9) в зазначеному житловому приміщенні з 08 червня 1998 року та станом на момент видачі довідки 14 травня 2021 року, значиться зареєстрованою [PERSON] , [INFO] , а з 18 липня 2003 року - [PERSON] , [INFO] . Крім того, в обґрунтування пред`явлених вимог, позивачем надано акт, підписаний головою ОСББ «КР Бульварний 3», в якому зазначено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають, їх особистих речей в квартирі немає. З часу виїзду за місцем реєстрації їх не бачили (а.с. 10). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратили право користування цим житловим приміщенням. Жодних родинних стосунків між ними немає, членами сім`ї вони не є. [PERSON] та [PERSON] членами сім`ї колишнього власника житлового приміщення. Визначаючи характер спірних правовідносин, хронологічність обставин відчуження нерухомого майна на користь позивача [PERSON] , з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між дійсним власником та членами сім`ї колишнього власника житла, які регулюються ст.406 ЦК України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У даній справі відповідачі вселилися та були зареєстрованими у спірній квартирі в якості членів сім`ї колишнього її власника [PERSON] , який 02 вересня 2020 року відчужив квартиру [PERSON] . Таким чином, відповідачі набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, згідно з ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. З огляду на те, що відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, в належній позивачеві квартирі не проживають з приблизно з 2006 року без поважних на те причин, тому їх право на користування чужим майном фактично є припиненим. Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким він не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованим попереднім власником житла, фактом реєстрації місця проживання в квартирі, де він фактично ніколи не проживав, чинить позивачеві перешкоди у реалізації прав як дійсним власником, які за даних обставин підлягають захисту судом із задоволенням пред`явленого [PERSON] негаторного позову та визнанням відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьомусуд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи містяться в п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 02 березня 2016 року №207. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь [PERSON] по 454 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved