Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник [PERSON] , звернулись до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивують тим, що вони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Ще одним співвласником цієї квартири є відповідач [PERSON] . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначають, що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично з 2015 року він не проживає за вказаною адресою без поважних причин, оскільки постійно з 2015 року проживає по [ADDRESS] . Посилаючись на обставини того, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірній квартирі виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, позивачі просять суд усунути їм перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. При цьому, зазначає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Посилання позивачок на те, що він втратив право користування квартирою з підстав не проживання в ній з 2015 року є необґрунтованими та не ґрунтуються на вимогах закону. Позивачі не навели жодних правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Незалежно від місця проживання співвласник квартири не втрачає право користування житлом, бо він має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і не зобов`язаний постійно проживати у квартирі. Незважаючи на розірвання шлюбу зі [PERSON] та проживання в іншому місці він також є співвласником квартири та має право на користування цим приміщенням нарівні з позивачками. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачки [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши думку представника позивачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 березня 1996 року виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] (а.с. 16, 17, 20). Згідно з довідкою управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 16 липня 2021 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15 січня 1991 року по теперішній час (а.с. 37). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 21). За повідомленням Юнаківської сільської ради Сумського району Сумської області від 24 червня 2021 року за № 852 [PERSON] проживає в [ADDRESS] з 2015 року (а.с. 26). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] , у якій зареєстрований (а.с. 20, 37). Таким чином, право користування цією квартирою є похідним від права власності і його не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає. За таких обставин, коли спірна квартира є спільним майном сторін по справі, тому відсутні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Подібних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Отже, зазначені позивачами обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Посилання позивачів на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірній квартирі виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг не є підставою для задоволення позову про визнання відповідача, як співвласника квартири, таким, що втратив право користування цим житлом. На підставі вищевикладеного, суд не знайшов підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Оскільки в позові відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed