Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] з 01.09.2005 по 03.04.2020 перебувала у трудових відносинах з ДПВШ «Укрводшлях» на посаді матроса Н-105 з 01.09.2005, на посаді кухаря 3 категорії т/х «Ураган-1» з 01.06.2017, на посаді помічника відповідального чергового караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів з 26.07.2018 та на посаді сторожа-прибиральника господарської групи Дніпровської технічної дільниці водних шляхів з 19.06.2019. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 23908,86 грн. Для стягнення її з відповідача у примусовому порядку позивач зверталась до суду. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021 стягнуто з ДП «Укрводшлях» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 23908,86 грн. та суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 03.04.2020 по 24.03.2021 у розмірі 83280,88 грн., а всього 107189,74 грн. 22 вересня 2021 року на виконання вказаного рішення суду відповідачем було перераховано на банківський рахунок позивача 90949,97 грн. Таким чином, відповідач частково погасив заборгованість перед [PERSON] та не виконав рішення суду. Станом на дату звернення до суду із позовом, заборгованість відповідача перед позивачем складає 16239,77 грн. Оскільки рішенням суду було присуджено як стягнення заробітної плати, так і стягнення середнього заробітку, позивач вважає, що зарахування належної їй заробітної плати відбулося в першу чергу і дата зарахування коштів є датою остаточного розрахунку з нею після звільнення. Середньоденна заробітна плата позивача за період лютий-березень 2020 року склала 335,81 грн., що встановлено рішенням суду від 16.06.2021, кількість днів затримки розрахунку за період з 25 березня 2021 року по 22 вересня 2021 року складає 123 робочі дні, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 41304,63 грн. На підставі викладеного, просили суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Не погоджуючись із вказаним позовом, представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що задля повного виконання рішення суду від 16.06.2021 відповідач сплатив 16239,17 грн. на користь позивача, отже станом на момент подання відзиву відповідач не має заборгованості перед позивачем. Вказаним рішенням суду від 16.06.2021 вже було визначено розмір відшкодування за час затримки розрахунку та в подальшому вказане рішення суду було виконано у повному обсязі. При цьому, вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто суму середнього заробітку, що фактично в три з половиною рази перевищує суму заборгованості за період затримки розрахунку. Тобто судом було ухвалено рішення, яке навіть більше, аніж співмірно та повністю задовольнило всі інтереси позивача та справедливо врахувало всі обставини справи. Зважаючи на викладені обставини існують всі підстави для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, вважають що такі витрати є не доведені та документально не підтверджені та розмір заявлених витрат не є співмірним зі складністю даної справи. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Крім того, представником відповідача було подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду, яке вмотивовано тим, що звертаючись повторно до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач зловживає своїми процесуальними правами. В свою чергу, представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що позивач не погоджується з викладеними доводами відповідача у відзиві. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем складала 16239,77 грн., однак на даний час вона сплачена відповідачем. Вказана сума не була та не є предметом даного позову. Позивач наголошує, що заробітна плата не виплачувалась відповідачем з квітня 2019 року до 22.09.2021, тобто більше 2 років. Весь цей час позивач мала шукати фінансові джерела для існування, з цим пов`язані і розмір завданої їй шкоди такою затримкою, а також зниження рівня життя. Позивач має вік у 64 роки, тому обмежена й у можливості іншого працевлаштування, тому за сукупністю факторів вважає, що розмір середнього заробітку не може бути зменшений судом. Тим більше, датою кінцевого розрахунку позивачем прийнято перше зарахування, а не останнє, що не вказує на зловживання з її боку. Щодо співмірності відшкодування, питання присудження розміру відшкодування у справі № 206/1317/21 не може розглядатися у поточній справі, оскільки судове рішення у справі набрало законної сили та виконано. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє його від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовну заяву [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25.03.2021 по 22.09.2021 в сумі 41304,63 грн. Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, однак представником позивача було подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій зазначено, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд їх задовольнити (а.с.37), аналогічну позицію викладено і у відповіді на відзив. Відповідач явку свого представника для участі в судовому засідання не забезпечив, про дату та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що є підтвердження в матеріалах справи. (а.с. 44) Дослідивши матеріали справи та письмові докази, давши їм оцінку в їх сукупності, врахувавши фактичні обставини та зміст спірних відносин, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено копією трудової книжки від 31.08.1972, що позивач [PERSON] з 01.09.2005 по 03.04.2020 перебувала у трудових відносинах з ДПВШ «Укрводшлях» на посаді матроса Н-105 з 01.09.2005, на посаді кухаря 3 категорії т/х «Ураган-1» з 01.06.2017, на посаді помічника відповідального чергового караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів з 26.07.2018 та на посаді сторожа-прибиральника господарської групи Дніпровської технічної дільниці водних шляхів з 19.06.2019 та 03.04.2020 звільнена з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 61-о від 02.04.2020 (а.с.10-15). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021 стягнуто з ДПВШ «Укрводшлях» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 23908,86 грн. та суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 03.04.2020 по 24.03.2021 у розмірі 83280,88 грн., а всього 107189,74 грн. (а.с. 16-18) 22 вересня 2021 року ДПВШ «Укрводшлях» було перераховано на банківський рахунок позивача 90949,97 грн., що підтверджується випискою по картці [PERSON] від 26.12.2021 №2GKSRC5A0LK5RGU2, наданою АТКБ «ПриватБанк» (а.с.19) Згідно відомості розподілу виплат ДП «Укрводшлях» від 10.12.2021 № 211210РВ000023508286, затвердженої головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк», 10 грудня 2021 року відповідачем було перераховано на банківський рахунок позивача грошові кошти у сумі 16239,77 грн., призначення платежу заробітна плата доплата по середньому заробітку згідно рішення суду від 16.06.2021 (а.с. 49) Таким чином, судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та була звільнена 03.04.2020 за власним бажанням. На момент звільнення заборгованість по заробітній платі не була виплачена позивачу та складала 23908,86 гривень. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021 з відповідача на користь позивача було стягнуто вказану суму заборгованості, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.04.2020 по 24.03.2021. Вказане рішення суду набрало законної сили та було частково виконано 22.09.2021, а саме перераховано на рахунок позивача 90949,97 грн., а також 10.12.2021 перераховано на користь позивача залишок заборгованості у сумі 16239,77 грн., отже станом на час розгляду справи судом, вказане рішення було добровільно виконано відповідачем у повному обсязі. В той же час, остаточний розрахунок по заборгованості із заробітної плати відбувся 22.09.2021, проти чого не заперечувала позивач, отже період затримки розрахунку, за який позивач просить суд стягнути на її користь середній заробіток не охоплений рішенням суду від 16.06.2021 року та обраховується з 25.03.2021 (наступний день кінця періоду, що зазначений в рішенні суду від 16.06.2021) по день фактичного розрахунку 22.09.2021. Приймаючи рішення про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача за вказаний період, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення). Зокрема, відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічні правові\~висновки викладено\~й у\~постановах Верховного\~Суду України\~від 15\~вересня 2015\~року у\~справі №21-1765а15,\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 26\~лютого 2020\~року у\~справі №\~821/1083/17\~та від\~13\~травня 2020\~року у\~справі № 810/451/17. Відповідачем було порушено право позивача на належну оплату праці та це порушення встановлене рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021, яке набрало законної сили. Враховуючи, що між сторонами не існувало спору щодо розміру заборгованості по заробітній платі, належної до виплати позивачу при звільненні, відповідач свідомо не виплачував вказану заборгованість та заочним рішенням суду, яке набрало законної сили та не оскаржувалось відповідачем, стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі у повному обсязі та середній заробіток за час затримки розрахунку за певний період, яке у повному обсязі добровільно виконано відповідачем, отже ухвалення вказаного рішення не припинило обов`язку роботодавця (відповідача) здійснити відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України за весь період до моменту фактичного розрахунку. Беручи до уваги той факт, що фактичний розрахунок по заборгованості із заробітної плати було проведено 22.09.2021, тобто з порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України, позивач має право на отримання відшкодування за порушення строків розрахунку за весь період затримки до моменту фактичного розрахунку. Враховуючи, що рішенням суду від 16.06.2021 з відповідача на користь позивача окрім заборгованості по заробітній платі було стягнуто і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.04.2020 по 24.03.2021, на теперішній час позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку і за період, що не охоплений вказаним рішенням суду, тобто з 25.03.2021 по 22.09.2021 (дата фактичного розрахунку). Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пункту 2 розділу ІІ, пункту 3 розділу ІІІ та пункту 8 розділу ІV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021 було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача склала 335,81 грн., кількість робочих днів в періоді з 25 березня 2021 року (включно) по 21 вересня 2021 (включно) складає 123 робочих днів, отже середній заробіток позивача за вказаний період складає 41304,63 грн. В той же час, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Однак, у даному випадку, зважаючи на свідоме невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати належної позивачу заробітної плати у розмірі 23908,86 грн. протягом тривалого часу (1,5 роки), а також те що відповідач фактично не просив суд зменшити розмір заявленого позивачем відшкодування за визначений період, а взагалі не визнав право позивача на отримання такої компенсації після ухвалення судом відповідного рішення, беручи до уваги також той факт, що відповідачем не було доведено та підтверджено належними доказами поважні причині затримки виплати заробітної плати при звільненні позивача, враховуючи співмірність втрат, що зазнала позивач із розміром заявлених до стягнення сум, дотримуючись розумного балансу між інтересами роботодавця та працівника, який є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових відносинах, суд не вбачає підстав для зменшення розміру заявлених до відшкодування позивачем витрат, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд також не вбачає підстав для залишення позову без розгляду за клопотанням відповідача, оскільки у діях позивача відсутні ознаки зловживання процесуальними правами. Також, згідно з положеннями ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до чч. 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Так, судом встановлено, що 04 листопада 2021 року між позивачем та адвокатом Постольник О.С. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 1/11-2021 та Додаток №1 до вказаного договору - Протокол узгодження вартості та обсягу правової (правничої) допомоги № 1 від 04.11.2021 з метою надання адвокатом правової (правничої) допомоги у справі про стягнення з ДПВШ «Укрводшлях» середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 22-26) Пунктом 3.1 Договору визначено, що за правову допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному Додатком №1 до цього Договору. Пунктом 2 Додатку №1 визначено, що розмір гонорару у справі є фіксованим та становить 4000,00 грн. за складання та подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Розмір гонорару включає усні консультації, аналіз законодавства та судової практики, підготовку та подання позовної заяви та заяв процесуального характеру до суду, підготовку та подання відповіді на відзив, пояснень, заяв, клопотань, отримання судового рішення, виконавчого листа. Згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором про надання правової (правничої) допомоги № 1/11-2021 від 04.11.2021, адвокатом Постольник О.С. надано обсяг правової допомоги позивачу у вигляді надання усної консультації, вивчення наданих клієнтом документів, аналіз законодавства та судової практики зі спірного питання, написання тексту позовної заяви, виготовлення додатків до позовної заяви та направлення заяви до суду (а.с. 28) На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової допомоги № 1/11-2021 від 04 листопада 2021 року, суду надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 14 від 16.11.2021 про сплату [PERSON] адвокату Постольник О.С. грошових коштів у сумі 2000,00 грн. (а.с. 27) В той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., однак належними та допустимими доказами підтверджено лише витрати на суму 2000,00 грн. Суд вважає, що вказані витрати на професійну правничу допомогу на суму 2000 грн., витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при зверненні до суду у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved