Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір № 3281/18/05/2021 про надання інформаційно - консультативних послуг та допомогу у працевлаштуванні за кордоном від 18.05.2021 року, укладений між КА «UNION JOB» в особі фізичної особи - підприємця [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 11700 грн., сплачені на підставі оскаржуваного договору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на початку квітня 2021 року з метою виїзду за кордон для працевлаштування в мережі Інтернет знайшла посередника по працевлаштуванню за кордоном агентство «UNION JOB» в особі фізичної особи - підприємця [PERSON] 18.05.2021 року у зв`язку з тим, що відповідач фактично знаходиться в мю Запоріжжя, за допомогою мобільного додатку «Viber» їй надіслано підписаний шаблон спірного договору № 3281/18/05/2021 про надання інформаційно - консультативних послуг та допомогу у працевлаштуванні за кордоном. Також, вона перерахувала відповідачу у безготівковій формі грошові кошти у розмірі 11700 грн. Проте, згідно з умовами договору відповідач повинен був приступити до надання послуг з 24.05.2021 року, однак всупереч умовам договору не приступив до їх виконання, на неодноразові звернення телефонним зв`язком відповідач жодним чином не реагував. 08.07.2021 року позивач зверталась до відповідача із заявою про повернення сплачених грошових коштів проте отримала відмову. Вважає, що відповідач укладаючи оскаржуваний договір застосував нечесну підприємницьку практику шляхом здійснення діяльності з посередництва при працевлаштуванні за кордоном не маючи відповідної ліцензії, не повідомивши про це позивача і таким чином ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення і могли б перешкодити вчиненню правочину та на протязі обіцяного часу не вчинив жодних дій на виконання умов договору. Представник позивача 18.01.2022 року звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи через перебування позивача за кордоном на заробітках та неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника позивача. Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, відсутність доказів поважності причини неявки в судове засідання позивача та його представника, суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіславши суду письмовий відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] та розглядати справу за його відсутності. Заперечуючи проти вимоги позивача вказав про те, що позивачем не доведені підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, якими обґрунтовані позовні вимоги у даній справ, тому договір не може бути визнаний недійсним, а відтак не підлягають застосуванню. Правові наслідки недійсності правочину про стягнення 11700 грн. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що 18 травня 2021 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання інформаційно - консультативних послуг та допомогу у працевлаштуванні за кордоном № 3281/18/05/2021, за умовами якого (п.1.1. договору) виконавець надає клієнту інформаційні послуги, перелік яких визначений п.1.2. цього договору в погоджений сторонами строк, а клієнт приймає послуги, надані виконавцем та оплачує надані ним послуги в термін, в порядку та в сумі, що встановлені цим договором. Згідно п.1.2 послуги, що надаються виконавцем клієнту згідно п.1.1. цього договору: допомога у пошуку можливосте для працевлаштування шляхом надання інформаційних послуг з питань можливостей та умов працевлаштування, допомога у підборі найкращих трудових вакансій в будь якій країні Європейського Союзу, а також Швейцарії, Королівстві Норвегія та Великобританії, виходячи з освіти, професійного та трудового досвіду, навичок та вмінь клієнта. Відповідно до розділу 4 договору, за надані послуги клієнт виплачує виконавцю винагороду в загальній сумі 11700 грн. Даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. На виконання умов договору № 3281/18/05/2021 про надання інформаційно - консультативних послуг та допомогу у працевлаштуванні за кордоном від 18.05.2021 року позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача суму коштів в розмірі 11700 грн, що підтверджується наявними в матеріалах цієї справи належним чином засвідченою копією квитанції від 24.05.2021 № 9. Заявою про повернення грошових коштів від 08.07.2021 року [PERSON] повідомила ФОП [PERSON] про невиконання умов укладеного договору від 18.05.2021 року та просить повернути позивачу 11700 грн коштів перерахованих відповідно до договору. Відповідач у справі листом повідомив позивача про належне виконання умов укладеного договору та відсутність правових підстав для повернення грошових коштів. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 18.05.2021 року з підстав вчинення ФОП [PERSON] вказаного договору за відсутності відповідного дозволу (ліцензії), та стягнення з відповідача сплачених позивачем на виконання умов цього договору грошових коштів у розмірі 11700 грн, матеріальних збитків. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності". Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) гоподарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового контракту. Вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання під час провадження зазначеної діяльності визначається Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1060. Так, вказаним вище Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном визначено, що господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном - послуга, яка надається суб`єктами господарювання в межах укладених з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору (контракту наймання) відповідно до заявок іноземного роботодавця щодо вільних робочих місць (вакансій), включаючи надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці. Пунктом 9 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном передбачено, що ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства; зберігати протягом строку дії ліцензії документи, копії яких подавалися органу ліцензування, зокрема ті, що підтверджують достовірність даних, зазначених здобувачем ліцензії в документах, які подавалися органу ліцензування для отримання ліцензії, до укладення договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном безоплатно надати клієнту завірену ним достовірну інформацію про умови праці та умови проживання у державі працевлаштування; укладати з клієнтом письмовий договір про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном; надавати клієнтам ліцензіата, яким надано послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інформацію з питань правового і соціального захисту та про механізм добровільної участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні в Україні; забезпечувати захист конфіденційної та іншої інформації, що охороняється законом; надавати клієнтам достовірну інформацію. Згідно з п. 11 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами після укладення клієнтом ліцензіата трудового договору (контракту) з іноземним роботодавцем, умови праці якого відповідають тим, що визначені в проекті трудового договору (або поліп шують їх), поданого ліцензіатом органу ліцензування. Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг (п. 12 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном). Частиною 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що до послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук роботи та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів). Статтею 38 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном надаються відповідно до заявок іноземного роботодавця (його контрагента) щодо вільних робочих місць (вакансій) і лише в межах укладених іноземними суб`єктами господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування з метою сприяння підписанню трудового договору (контракту найму). Обов`язковим додатком до зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування за кордоном є проект трудового договору, завірений іноземним роботодавцем. Відповідно до ч. 1.3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Тобто, у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, віддповідач виконував би функції представника на території України певного робтоддавця та надавав би послуги за заявою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця. Досліджуючи договори, суди перш за все повині виявляти справжню природу укладеного договору, незалежно від найменування документів, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Водночас, договір від 18.05.2021 року про надання послуг щодо працевлаштування не містить у своєму змісті жодних твержень та посилань щодо надання саме посередницьких послуг у працевлаштуванні за кордоном. За положеннями п. 1.2 договору слідує, що на умовах передбачених даним договором ФОП [PERSON] зобов`язується надати допомогу у пошуку можливосте для працевлаштування шляхом надання інформаційних послуг з питань можливостей та умов працевлаштування, допомогу у підборі найкращих трудових вакансій в будь якій країні Європейського Союзу, а також Швейцарії, Королівстві Норвегія та Великобританії, виходячи з освіти, професійного та трудового досвіду, навичок та вмінь клієнта. Аналіз вказаних положень договору, дає підстави для висновку, що відповідач надавав послуги виключно інформаційного характеру і не передбачав жодної умови про обов`язкове працевлаштування за кордоном позивача безпосередньо відповідачем, оскільки жодним пунктом договору не передбачалося сприяння відповідача як посередника у працевлаштування за кордоном та укладення контракту з іноземним роботодавцем, тощо. Частиною шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено також, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону). З огляду на зазначене вбачається, що введення в оману є дії, які змушують або можуть змусити споживача дати згоду на укладення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився. Агресивними ж щодо введення в оману при укладенні договору можна вважати дії, яі фактично містять елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливають або можуть вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції або ж послуг за відповідним договором. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює Проте, які саме дії відповідача щодо ведення позивача в оману існували при укладенні договору та були застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивача укласти спірний договір, який стосувався послуг інформаційно- консульційного характеру на умовах, викладених у ньому і погоджених позивачем, та які сме дії впливають на законність укладеного договору, що не передбачав безпосередніх послуг посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а отже міг бути вчинений без відповідної ліцензії, вчинив відповідач при його підписанні, не наведено та доказів про це не надано. Напроти, аналізуючи умови спірного договору, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач не довів наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності як дій, що ввели позивача в оману, оскільки факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні, тож відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача 11700 грн, сплачених на виконання умов договору. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed