Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.02.2019 року звернулась до суду з позовом до Акціонерного банку «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання положень кредитного договору недійсним, яким просить визнати недійсним положення пункту 3 частини № 1 та пункту № 1.4 частини № 2 кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15.11.2007 року укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» в частині встановлення за користування кредитом ставки FIRD. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.11.2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-003/269/2007, зі змінами, за яким вона отримав споживчий кредит у розмірі 98485,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3,49 % + FIDR строком до 15.11.2032 року. Вважає, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір, є таким, що порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги законодавства щодо здійснення валютних операцій, а, отже, має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки банк не дотримав та грубо порушив встановлені законодавством України імперативні вимоги Законів України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів. Ураховуючи викладене, [PERSON] просить задовільнити позовні вимоги. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2019 р. справа прийнята до провадження та призначена за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.07.2020 року вищевказаний позов було залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2020 року скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник АТ «ОТП Банк» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за відсутності представника АБ «ОТП Банк». Крім того, представником відповідача до суду було подано відзив, яким просить відмовити в задоволені позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві а також заяву, якою просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 15.11.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-003/269/2007, зі змінами, за яким вона отримав споживчий кредит у розмірі 98485,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3,49 % + FIDR строком до 15.11.2032 року (т.1 а.с. 8-17). 14.04.2009 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15.11.2007 року, відповідно до якого було змінено період для розрахунку процентів за користування кредитом та розмір фіксованого відсотку (т. 1 а.с. 18-19). У подальшому, 15.10.2009 року між сторонами було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15.11.2007 року, відповідно до якого було внесено зміни та доповнення до кредитного договору в частині зміни періоду для розрахунку процентів за користування кредитом та розміру фіксованого відсотку (т. 1 а.с. 26-27). Відповідно до статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України). У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Статтею 18 Закону Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Частиною шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,49 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки (пункти 1.4.1, 1.5. частини 2 кредитного договору). Виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним положення пункту 3 частини № 1 та пункту № 1.4 частини № 2 кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15.11.2007 року. Крім того в ході розгляд справи по справі було призначено судово-економічну експертизу. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21.02.2020 року № 24969/19-72, було встановлено що обраховані та вказані банком дані щодо загальної кінцевої вартості кредиту, в визначеній та запропонованій банком позичальнику сумі, відповідають базовим умовам кредитування, вказаних у Кредитному договорі № ML-003/269/2007 від 15.11.2007 року; розмір абсолютного значення здорожчання кредиту для позичальника в розрізі його усіх складових елементів відповідає дійсному значенню% реальна процентна ставка становить 12,94 % річних відповідає абсолютному значенню здорожчання кредиту для позичальника у грошовому виразі в розмірі 151889,76 доларів США та наданій банком позичальнику інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту (т.2 а.с. 11-23). У відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved