Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

14 грудня 2021 року позивач звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя з позовною заявою до Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Тулаіновою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1087, а також витягом МКП «Маріупольське БТІ» від 31.03.2004 року №3226435 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вказана квартира належить на праві власності у розмірі 1/3 частки [PERSON] . [PERSON] [INFO] померла [INFO] , її чоловік [PERSON] [INFO] помер [INFO] . Після їх смерті спадкова справа знаходиться в провадженні приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Шпарага С.С. Спадкоємицями за законом є їх дві дочки: [PERSON] та [PERSON] , які між собою уклали договір про поділ спадщини, посвідчений приватним нотаріусов Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Шпарага С.С. від 27.08.2021 року та зареєстрований в реєстрі за №1196, за яким квартира [ADDRESS] , переходить у власність позивача [PERSON] , що підтверджується листом приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Шпарага С.С. до компетентних оргінів від 06.09.2021 № 388/01-16. Згідно із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 03.08.2005 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою за №2250077 накладено арешт на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника № 2250069 від 03.08.2005 року державного виконавця Кальміуського ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області. Позивач звернулась до Кальміуського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про зняття накладеного арешту. Листом від 29.09.2021 року №17.3-23-1212055293 Кальміуський відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполь Східного міжрегіонального управління (м.Харків) повідомив позивача про те, що вона не є стороною виконавчого провадження, а сторонами виконавчого провадження є [PERSON] та ДКП «Маріупольтепломережа». Виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого листа №2-866 від 22.03.2002 року було завершено постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського районного в м. Маріуполі управління юстиції від 11.03.2004 року, з якої вбачається, що заборгованість з [PERSON] на користь ДКП «Маріупольтепломережа» за послуги по теплопосточанню станом на 01.03.2004 року відсутня. Вважає, що правових підстав для арешту нерухомого майна не існує, відомості про арешт порушують її право на розпорядження майном, тому вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21.12.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивач надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вирішення справи залишив на розсуд суду. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності у розмірі 1/3 частки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Тулаіновою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1087, а також витягом МКП «Маріупольське БТІ» від 31.03.2004 року №3226435 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 03.08.2005 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою за №2250077 накладено арешт на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника № 2250069 від 03.08.2005 року державного виконавця Кальміуського ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2004 року виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого листа №2-866 від 22.03.2002 року було завершено у зв`язку з тим, що заборгованість з [PERSON] на користь ДКП «Маріупольтепломережа» за послуги по теплопосточанню станом на 01.03.2004 року відсутня. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Викладене вище дозволяє дійти висновку, що наявність арешту на квартиру, перешкоджає позивачу реалізувати свої права власника щодо вказаного нерухомого майна. Таким чином, суд зазначає, що обставини, які були підставою для арешту зазначеного майна - відпали, що підтверджено доказами, дослідженими судом і тому, з метою реалізації права власності, арешт з нерухомого майна необхідно зняти. При цьому, суд звертає увагу, що позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст.15,16 ЦПК Українита позиції Верховного Суду України, якій в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по справі №399/142/16-ц зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК Україниу редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). До цього ж суд також зазначає, що підстави для зняття арешту визначені положеннями ЗУ «Про виконавче провадження`і може бути знятий за рішенням суду і в певних випадках (ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннямист. 10 ЦПК України. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено Право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. А тому, оскільки іншого способу захисту, ніж зняття арешту з нерухомого майна позивача не має, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved