Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника - адвокат Климович Д.С., звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. З 2001 року Позивач - [PERSON] та Відповідач - [PERSON] , проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому що не вважали реєстрацію шлюбу у РАЦС потрібною. Також Сторони не перебували в будь-якому іншому шлюбі. Вони разом вели домогосподарство, тобто спільно проживали в одному житловому приміщенні, забезпечували себе всім необхідним для життя, вели спільне господарство, повністю об`єднували та витрачали кошти. Вони фактично виконували спільні, взаємні права та обов`язки подружжя, які пов`язані спільним сімейним побутом, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Позивач і Відповідач часто ходили у гості до родичів один одного та до спільних друзів, вони разом проводили дозвілля, разом їздили на відпочинок. За роки спільного життя назбиралась велика кількість фотографій, що підтверджують вищенаведене. [PERSON] та [PERSON] всі роки, що були разом, позиціонували себе як родина. Позивач має сина від першого шлюбу, [PERSON] , якому на час початку їх спільного подружнього життя було 15 років. Відповідач ставився до [PERSON] як до сина, Сторони разом виховували його. Саме у той час син [PERSON] , [PERSON] , почав жити з дівчиною і родина спільно вирішила, що у придбаній квартирі у [ADDRESS] будуть жити діти, а Сторони залишаться і надалі проживати у квартирі Позивачки за адресою [ADDRESS] . Для придбання двокімнатної квартири було вирішено продати сімейний автомобіль, яким на той час користувався [PERSON] . Сторони виставили на продаж однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , яку у 2016 році придбали на ім`я Відповідача, а також Відповідач взяв у борг тимчасово кошти у знайомого, з умовою повернення одразу після продажу квартири (і повернув за час спільного проживання), та, взявши кошти в розмірі 7900$ з продажу авто «Honda Accord», 05.04.2017 року придбав спірну двокімнатну квартиру, у [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У новій квартирі після ремонту мешкали понад півтора року Позивач і Відповідач, до кінця травня 2019 року. Дані факти можуть бути підтверджені показаннями [PERSON] і його дружини, для чого надаємо до суду клопотання про допит свідків. Також, у 2017 році Відповідач за спільні сумісні кошти подружжя придбав у власність транспортний засіб, автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. « [NUMBER] ». У травні 2019 року з`ясувалось, що Відповідач зустрів своє перше кохання з технікуму та почав зраджувати Позивачці. Ще близько місяця Позивач і Відповідач намагалися налагодити свої стосунки, після чого шлюбні відносини припинилися фактично, а Позивачці довелося повернутися до квартири, у якій залишилися проживати її син з дівчиною. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд: - встановити факт спільного проживання [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , однією сім`єю без укладання шлюбу на період з 01.01.2004 року до 01.05.2019 року. - визнати право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: квартиру по [ADDRESS] ; автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. « [NUMBER] ». - стягнути з [PERSON] , РНКОПП - [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «TOYOTA COROLLA», д.н.з. « [NUMBER] », у розмірі 167 500,00 грн., а також компенсацію вартості Ѕ частини квартири по [ADDRESS] у розмірі 350 000,00 грн. - стягнути з Відповідача судові витрати, а саме - витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду з викликом сторін. 25 лютого 2021 року стороною відповідача на адресу суду було подано Відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволенню. У відзиві зазначено, що окрім деяких періодів спільного проживання протягом 2001 - 2019 року, позивач та відповідач не мали один відносно другого взаємних прав чи обов`язків, ніколи спільного бюджету у сторін не було, більше того позивач не володіла навіть інформацією про весь обсяг доходів відповідача, його плани купівлі нерухомості чи іншого майна. Відповідач проживаючи в квартирі з позивачем ніколи не позиціонував це як шлюбні відносини, проживання слугували виключно з метою економії коштів, так як за орендоване житло платити не хотів, а придбати особисте не вистачало коштів. Протягом підготовчого розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Відповідач, представник відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду справи по суті в судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Також стороною позивача було наголошено, що 20.10.2021 року Позивачу стало відомо про те, що 19.02.2021 року Відповідач відчужив спірне майно, а саме - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Так, Відповідач уклав договір дарування, відчуживши спірну квартиру на свою, наскільки відомо Позивачу, теперішню дружину, [PERSON] . Відповідач, представник відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до такого висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо фактичного існування сімейних відносин та поділу майна. Відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Разом з цим, ч. 1 та 2 ст. 21 СК України говорить, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Так, сторона відповідача під час розгляду справи в судовому порядку визнала, що деякий період зазначений в позовній заяві сторони проживали в одній квартирі, проте самий лише факт проживання в одній квартирі, без будь-яких взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю не дає підстав суду встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6- 1026цс 15 майно, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/7714/16, у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. У даному випадку, можливість встановлення факту придбання спірного майна внаслідок спільної праці та спільних зусиль відсутня, оскільки не надано належних та допустимих доказів до суду. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Аналізуючи надані письмові докази, вислухавши пояснення сторін надані під час розгляду справи в судоовму порядку суд приходить до висновку, що надані докази позивачем не підтверджують факту ведення спільного господарства позивача та відповідача, участі у їх спільних витратах, спрямованих на забезпечення життя сім ї, для якої характерним є також наявність взаємних прав та обов`язків, інших ознак сім`ї, тощо. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю судом до уваги повинні братись ведення ними спільного побуту, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі. Долучені позивачем копії фотографій не можуть взятися судом до уваги, оскільки лише у сукупності з іншими доказами спільного проживання, спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків подружжя можуть бути враховані як доказ. Враховуючи норми матеріального і процесуального права, фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення суд вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між сторонами усталених відносин, притаманних чоловікові та дружині, а також факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачем на час придбання майна. Щодо вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно суд доводить до відома, що оскільки ця вимога є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, а тому відповідно вона не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed