Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

03 січня 2020 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування 48/100 часток квартири [ADDRESS] , укладеного 05 жовтня 2016 року між [PERSON] та позивачем, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В., удаваним правочином, що приховує насправді вчинений договір купівлі-продажу. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у 2016 році вона взяла в борг у свого родича грошові кошти для придбання житла для себе та своєї родини у сумі 34 500 доларів США. За деякий час представники агентства нерухомості «Атланта» запропонували їй оглянути квартиру [ADDRESS] . Дана квартира задовольнила позивачку й вона прийняла рішення її купити. Перед оформленням правочину продавець квартири попередив її, що хоча дана квартира фактично є відокремленим об`єктом нерухомості, юридично вона зберігає статус частки у праві спільної часткової власності, у зв`язку з чим укладення договору купівлі-продажу потребує залучення іншого співвласника квартири, зв`язок з яким відсутній. Тому, щоб обійти законодавчу вимогу щодо залучення іншого співвласника, оформити продаж квартири необхідно договором дарування. 05.10.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, за умовами якого [PERSON] передав у власність позивачці 48/100 часток квартири [ADDRESS] . Під час укладення цього договору [PERSON] надав позивачці розписку про отримання від неї грошових коштів у сумі 34 500 доларів США в рахунок придбання частки квартири. За деякий час на адресу позивачки надійшов з Приморського районного суду м. Одеси позов [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 05.10.2016 р., у якому [PERSON] стверджує, що є власницею даної квартири; ця квартира була оформлена продавцем [PERSON] на своє ім`я на підставі підроблених документів - свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть. Як наслідок, [PERSON] просила витребувати на її користь 48/100 часток квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог в цій частині [PERSON] посилалася на положення ч. 3 ст. 388 ЦК України, згідно з якими якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Проте, як зазначає позивачка, оскільки спірне нерухоме майно було набуто нею не безвідплатно, вона була змушена звернутися до суду із цим позовом. 14 січня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у даній справі та призначено у даній справі підготовче судове засідання. 03 лютого 2020 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування доводів відзиву [PERSON] стверджувала, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача. Відповідачка стверджує, що не є стороною договору дарування, який [PERSON] просить визнати удаваним правочином, відтак прав позивачки не порушувала. 21 лютого 2020 року представником [PERSON] до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 11 червня 2020 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року було замінено неналежного відповідача у даній справі належним - [PERSON] та залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Наседкіна О.І. про виклик свідків та закрито підготовче провадження по справі. В судовому засіданні 20 жовтня 2021 року представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник третьої особи Горчинської Тетяни заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. В судовому засіданні 24 листопада 2021 року були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . В судове засідання 10 січня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника [PERSON] та від представника [PERSON] до матеріалів справи надано заяви про розгляд справи за відсутності. Відповідач [PERSON] був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.Третя особа [PERSON] був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними в справі матеріалами. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., за громадянкою Республіки Молдова [PERSON] було зареєстровано право власності на 48/100 часток квартири [ADDRESS] . Згідно листа директора ТОВ «АН «Атланта» № 4 від 21.01.2020 р. у базі даних ТОВ «АН «Атланта» міститься архівний запис про об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] (відчужувач - [PERSON] , набувач - [PERSON] ). 04 жовтня 2016 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 34 500 доларів США, які зобов`язувалася повертати щорічно, по 2 000 доларів США до 1 листопада, що підтверджується копією наявної в матеріалах справи розписки. 05 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 48/100 часток квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В., р/н 3-943, на підставі якого право власності на дану частину квартири перейшло до [PERSON] . У пункті 1 договору дарування від 05.10.2016 року вказано, що зазначена частка квартири належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. Також 05.10.2016 року [PERSON] склав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 34 500 доларів США за 48/100 частин квартири [ADDRESS] . 09.07.2018 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 02.09.2016 року, визнання недійсним договору дарування від 05.10.2016 року та витребування 48/100 часток квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Також за заявою [PERSON] Приморським ВП ГУНП в Одеській області було заведено кримінальне провадження № 12018160500006973. В ході даного кримінального провадження встановлено, що [PERSON] помер у 2009 році у віці 69 років, а справжнє ім`я особи, яка уклала з [PERSON] договір дарування від 05.10.2016 р. - [PERSON] . В матеріалах справи наявні копії паспортів на ім`я [PERSON] та на ім`я [PERSON] , з яких судом встановлено тотожність зображень володільця паспорта. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив суду, що в жовтні 2016 року дійсно надавав своїй родичці [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 34 500 доларів США безпосередньо для покупки квартири на [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що працює ріелтором в агентстві нерухомості «Атланта». У 2016 році вона допомагала доньці [PERSON] - [PERSON] у пошуку квартири у центрі м. Одеси. У вересні 2016 року вона побачила у загальній базі АН «Атланта» оголошення про продаж квартири [ADDRESS] . Оскільки дана квартира обліковувалася за іншою філією агентства нерухомості, вона попросила про організацію огляду квартири продавцем та [PERSON] . В ході огляду [PERSON] з її матір`ю [PERSON] побачили, що квартира її повністю задовольняє й погодилися на її придбання. У зв`язку з цим, за деякий час була призначена зустріч в приміщенні агентства нерухомості «Атланта» для узгодження попередніх домовленостей. Також свідок підтвердила, що особа зображена на копіях паспортів на ім`я [PERSON] та [PERSON] схожа на продавця квартири. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Водночас, згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В силу ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі наданих позивачкою розписок про отримання в борг грошових коштів для придбання житла та про фактичне отримання грошових коштів продавцем квартири в день укладення договору, беручи до уваги показання свідків та з урахуванням встановленого факту оформлення угоди через агентство нерухомості, суд приходить до висновку, що укладений 05.10.2016 року між сторонами договір є не безоплатним правочином, а відплатним договором про передачу права власності на нерухоме майно, тобто договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У постановах Верховного Суду від 12.12.2018 р. по справі № 711/8987/15-ц, від 29.01.2020 р. по справі № 687/1557/17, від 29.10.2020 р. по справі № 727/11811/18 міститься правова позиція, за якою тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. У даній справі суд зазначає, що факт укладення правочину, який позивачка вважає удаваним, підтверджується наявністю в матеріалах справи копії договору дарування від 05.10.2016 року та реєстрацією права власності позивачки на передане за цим правочином нерухоме майно. Спрямованість волі сторін на встановлення інших правовідносин, ніж ті, що передбачені договором дарування, на переконання суду, також є доведеною з огляду на те, що, як зазначає позивачка, набуте нею за договором від 05.10.2016 року нерухоме майно є часткою у спільній власність й, в силу положень п. 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, оформлення договору купівлі-продажу потребувало б або попереднього направлення іншому співвласнику заяви про намір продажу частки у спільному майні, або складання цим співвласником (третьою особою) заяви про відмову від права переважної купівлі частки у спільній власності, що вимагало б додаткового часу та витрат. В таких умовах та з урахуванням інших встановлених у цій справі обставин, зокрема, щодо оформлення правочину через агентство нерухомості, суд вважає доведеним наявність наміру сторін на укладення договору купівлі-продажу прихованого договором дарування. Факт настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування, суд вважає встановленим виходячи з доведеності отримання відчужувачем нерухомого майна грошових коштів при укладені договору від 05.10.2016 року, що в силу ч. 2 ст. 717 ЦК України виключає можливість кваліфікації даного правочину як договору дарування. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заяви представника [PERSON] про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Дослідивши матеріали справи, суд звертає увагу, що заява про застосування строків позовної давності була заявлена третьої особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача. Суд дійшов висновку, що оскільки строк позовної давності є нормою матеріального, а не процесуального права і відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а треті особи згідно ст. 43 ЦПК України наділені тільки процесуальними правами сторін, а не матеріальними. Враховуючи зміст ч. 3 ст. 267 ЦК України, вважаю, що заява про застосування строку давності може бути подана лише стороною чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви (постанова ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15; постанова ВСУ від 18.03.2015 № 6-25цс15). Це також підтверджується п. 2.1 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 13 від 29.05.2013 року. З огляду на вищевикладене, суд не приймає до уваги заяву [PERSON] про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину удаваним підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved