Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 500 000 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що нею особисто було передано в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 500 000 грн., які та зобов`язувалася повернути у строк до 01.08.2021 року. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 11.05.2020 року із зазначенням умов їх повернення. Однак, відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає виконання зобов`язання. Неодноразові звернення дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем постійно ігноруються. В результаті такої поведінки відповідача [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 27.10.2020 року відкрито провадження у справі. Справа визначена до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 05.01.2022 року залишено без розгляду заяву про затвердження мирової угоди, подану сторонами. Позивач до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач надала суду заяву, в якій просила про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 11 травня 2020 року, позивач [PERSON] надала відповідачу грошові кошти у розмірі 500 000 грн. у борг під розписку. Надана розписка містить кінцеву дату повернення боргу - 01 серпня 2021 року. Оригінал розписки позивач надала до суду. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізовавши в тому числі зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, а також беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 11.05.2020 року власноручно складаної і підписаної ними із зазначенням в тому числі отримання коштів в борг в сумі 500 000 грн., з зазначенням строку і порядку їх повернення. Зміст розписки містить відомості про отримання грошових коштів відповідачем в борг. Відповідно до статті 1046 ЦК України, розписка, відповідача від 11.05.2020 року підтверджує факт передачі та отримання нею грошових коштів, розпискою зазначені зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму та такий договір є укладеним з моменту передання грошей, що підтверджується підписом відповідача на розписці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем, що укладений сторонами договір позики, оформлений розпискою від 11.05.2020 року є не лише фактом укладення договору позики, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, і як наслідок виникнення у відповідача боргового зобов`язання. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За розпискою від 11.05.2020 року - виконання зобов`язання з повернення грошових коштів зазначено 01.08.2021 року. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в розмірі 500 000 грн. в рахунок стягнення боргу за договором позики. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 5000,00 грн.

Outcome: approved