Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] та просять суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з тривалою відсутністю відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин. Так, шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинено, колишня дружина з їх сином [PERSON] з серпня 2017 року не проживають в помешканні, за комунальні послуги не сплачують, чим створює позивачам, як власникам домоволодіння, перешкоди в розпорядженні належним їм житловим приміщенням, тому просять вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12 січня 2022 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримали з підстав, викладених в заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] відзиву на позов не подали. Від третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, заперечень проти позову не мають, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 19.05.2007, є власниками домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 9, 10 - копії витягу, договору). У вказаному\~помешканні,\~згідно витягу\~з домової\~книги, зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13), які, за даними акту, складеного 09 квітня 2021 року мешканцями будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] та затвердженого головою квартального комітету [ADDRESS] , не проживають з 17 серпня 2017 року по теперішній час в будинку [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідачі, згідно тексту позовної заяви, є колишньою дружиною та сином позивача [PERSON] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] рішенням суду розірвано (а.с. 16-17 копія рішення). Аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач [PERSON] вселилася у спірний будинок як член сім`ї співвласника житлового помешкання і набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивачі є власниками спірного житлового будинку. Відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц та постанові від 14 серпня 2019 р. по справі №702/101/18. Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналогічне викладено в частині 2 статті 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї співвласника житла (син), не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад строки, визначені статтею 405 ЦК України, згідно даних акту, суд вважає можливим визнати його такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд вважає можливим визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Позивачем [PERSON] заявлено вимог про відшкодування судових витрат, сплачених при подачі позову до суду (а.с.1), тому оскільки вимоги підлягають задоволенню, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved