Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , треті особи - Дочірнє підприємство «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор», орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування позову посилається на те, що він проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , яку отримав та вселився на підставі договору про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку від 01.08.2015 року та ордеру на жилу прощу в гуртожитку № 3 від 01.08.2015 року. У вказаній кімнаті зареєстровані його дружина [PERSON] та малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , які фактично понад рік не проживають за вищевказаною адресою. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, плату за житлово-комунальні послуги не вносить, чим перешкоджає йому повноцінно користуватись своїм житлом. Просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 26.05.2021 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження по справі. 02.12.2021 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Рябоконь О.В. надав заяву, де просив розглянути справу у його та позивача відсутність, позов підтримують та просять задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, представник - адвокат Губина А.Ю. подала заяву про розгляд справи беї їх участі, проти задоволення позову заперечує частково, та просила відмовити в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи - Дочірнє підприємство «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради у судове засідання не з`явився, подав заяву в якій при вирішенні справи покладався на розсуд суду з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню враховуючи таке. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 41Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України№ 475/97-ВРвід 17липня 1997року «Проратифікацію Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод 1950року,Першого Протоколу та протоколів№ №2.4.7та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.71ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РС визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Установлено, що позивач [PERSON] проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , яку отримав та вселився на підставі договору про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку від 01.08.2015 року та ордеру на жилу прощу в гуртожитку № 3 від 01.08.2015 року. 21.01.2017 року мід позивачем та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 21.01.2017 року актовий запис № 49. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] у позивача та відповідача [PERSON] народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповноважений наймач), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка). У судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з фактичним припиненням між позивачем та [PERSON] шлюбних відносин, остання та їхня дочка [PERSON] вибула та не проживають за адресою [ADDRESS] починаючи з 01.03.2020 року. Даний факт не заперечується відповідачем [PERSON] та підтверджується допитаними у судовому засіданні показами свідків: [PERSON] та [PERSON] . Отже, відповідачі з 2020 року і по даний час не проживає в спірному жилому приміщенні та не користується ним без поважних причин. Поважності причин, з яких вона в жилому приміщенні не проживає та не користується ним, в судовому засіданні не встановлено. Чим перешкоджає позивачу повноцінно користуватися вказаним приміщенням, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно поновити. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Згідно статті 6СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] реєструвалося в спірному житловому приміщення, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Outcome: partial