Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

16 липня 2021р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла направлена поштою 14.07.2021 позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Україніський науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» (далі: ДП «УНТЦМП «Енергосталь»), в якій позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 80\~187, 03 грн. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовної вимоги позивач посилався на те, що з 18.10.2011 по 01.04.2019 він перебував у трудових відносинах з ДП «УНТЦМП «Енергосталь». У період з жовтня 2018 по квітень 2019 утворилась заборгованість з виплати йому заробітної плати у сумі 69498,18 грн. 01.04.2020 судовим наказом Київського районного суду м. Харкова з відповідача стягнута нарахована, однак не виплачена заробітна плата у період з 01.10.2018 по 01.04.2019 у сумі 69498,18 грн. Однак, боржником судове рішення у добровільному порядку не виконувалось, фактичний розрахунок з ним відбувся лише 14.04.2021. Середній заробіток позивача становить 307,23 грн., термін затримки складає 261 дні, а тому за період з 02.04.2019 по 14.04.2020 загальний розмір середнього заробітку становить 80\~187, 03 грн. 01.10.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував. Вказав, що ДП «УНТЦМП «Енергосталь» внаслідок арешту коштів не мало можливості своєчасно провести розрахунок з виплати заробітної плати позивачу на момент його звільнення. 03.09.2020 відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на виконання судового наказу від 01.04.2020 відкрите виконавче провадження, і 13.04.2021 вказаним органом сума заборгованості по заробітній платі списана з рахунку відповідача та перерахована позивачу. З наведеного позивачем розрахунку заборгованості не зрозуміло, чи включені до неї податки та інші обов`язкові платежі. Також представник позивача зазначив, що заявлені позивачем вимоги є непропорційні наслідкам правопорушення та несправедливими щодо третіх осіб, оскільки унеможливлюють виконання відповідачем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам, а тому просило стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 10% від суми нарахованої та несвоєчасно виплаченої заробітної плати у розмірі 6\~949, 82 грн. (а.с.41-44). До судового засідання представник позивача не з`явився, подав заяву, в якій позов підтримав, просив задовольнити, справу розглянути за своєї відсутності. Представники відповідача, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до судового засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд доходить наступного: \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Відповідно ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 18.10.2011 позивач прийнятий на роботу до ДП «УНТЦМП «Енергосталь», що підтверджується наказом №1641-к від 18.10.2021 (а.с.6). Наказом №85-к від 28.03.2019 [PERSON] , який обіймав посаду водія автотранспортних засобів автотранспортного відділу (№1-12), звільнений з 01.04.2019 за власним бажанням (а.с.7). За період з 01.10.2018р. по 01.04.2019 сума нарахонованої та невиплаченої заробітної плати позивачу становить 69\~498, 18 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с.8). Середній заробіток позивача за період з 01.04.2018 по 31.03.2019 становить 307, 23 грн., що також підтверджується довідкою відповідача (а.с.9). 01.04.2020 судовим наказом Київського районного суду м. Харкова з відповідача стягнута нарахована, однак не виплачена заробітна плата за період з 01.10.2018 по 01.04.2019 у сумі 69498,18 грн., що не оспорюється сторонами. Згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі: ЗУ №108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно\~ст. 115 КЗпП України,\~ст. 24 ЗУ №108/95-ВР, \~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно ч. 1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Як пердбачено\~ст. 116 КЗпП України,\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене\~ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Судом встановлено та сторонами не оспорюється порушення відповідачем строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника. Таким чином спір в цій частині відсутній, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас, визначаючи розмір грошових коштів, що підлягає до стягнення, суд доходить наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20\~Постанови «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» №13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у\~статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Верховний Суд в постанові від 09.06.2021 у справі №569/11319/19 зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц зазначила, що встановлений\~ст. 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене\~ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ст. 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~ст. 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.\~\~ Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Так, позивач звільнений 01.04.2019. 01.04.2020, тобто через рік після звільнення, судовим наказом Київського районного суду м. Харкова з відповідача стягнута нарахована, однак не виплачена заробітна плата за період з 01.10.2018 по 01.04.2019 у сумі 69498,18 грн. 14.04.2021 з позивачу фактично виплачені вищевказані кошти. 16.07.2021, тобто майже через три місяці після фактичного розрахунку, позивач звернуся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі. При цьому позивачу достеменно було відомо про наявність заборгованості по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі за час затримки розрахунку з 02.04.2019 по 14.04.2020 становить 80\~187,03 грн. (261 робочих днів х 307,23 грн. середньодення заробітна плата = 80\~187,03 грн.). Обставин, які б заважили позивачу реалізувати його право на подання позову у найкоротший термін після фактичного розрахунку, позивач не зазнчає. З урахуванням викладеного, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи майновий стан відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 69 498,18 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у сумі 908 грн.за вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги задоволені на 86,67 % (з 80\~187, 03 грн. до 69498, 18 грн.). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 739, 27 грн. (86, 67 % від 908 грн.).

Outcome: partial