Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

В вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Територіального управління ДБР, розташоване у місті Мелітополі, та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, в провадженні слідчого ДБР Черніченка Б.В.перебуває кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р.,внесене до ЄРДР за заявою [PERSON] щодо невиконання слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Зайцевим Є.С.ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30.06.2016 р.,якою останнього було зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] про проведення слідчих та процесуальних дій. Постановою слідчого Черніченка Б.В.від 31.10.2019 р. кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Зайцева Є.С. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Вказану постанову позивач оскаржив до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя та ухвалою слідчого судді від 11.07.2018 р. №335/5270/18 пр. №1-кс/335/3553/2018 постанова про закриття кримінального провадження була скасована. Як зазначено у позові,внаслідок прийняття слідчим Черніченком Б.В. неправомірної постанови від 31.10.2019 р. позивачу завдана матеріальна шкода у розмірі 1300 гр.,яка складається з витрат на оплату юридичних послуг (підготовку та подання слідчому судді скарги ,інших процесуальних документів),моральної шкоди,яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000 гр.,а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 1502 гр.54 коп. На підставі зазначеного,позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми 1300 гр.на відшкодування матеріальної шкоди,2000 грн.на відшкодування моральної шкоди,1502 грн.54 коп.судових витрат. Ухвалою суду від 16.09.2021 року відкрито провадження у справі провадження та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами,встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали. 22.12.2021 р.до суду надійшов відзив на позов ТУ ДБР у м.Мелітополі,за змістом якого вимоги [PERSON] відповідач ДБР вважає безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 30.12.2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача Державної казначейської служби України , у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на те,що позивач не довів доказами факту порушення його прав у кримінальному провадженні та заподіяння моральної шкоди, безпідставно заявлено вимогу про відшкодування коштів на правничу допомогу, оскільки вона надана особою, яка не є адвокатом. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 цього Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода,завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За приписами ч.ч.6,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній. Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою ( протиправною бездіяльністю ) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч.2 ст.1167 ЦК України. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно віл вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено,що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі,як юридичний факт,є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м.Мелітополі перебуває кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25.10.2015 р.за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 382 КК України. 31.10.2019 р.слідчим Черніченком Б.В. прийнято постанову про закриття кримінального провадження за № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. За текстом позову, [PERSON] обгрунтовує протиправну бездіяльність слідчого Черніченка Б.В.,внаслідок якої йому завдано матеріальну та моральну шкоду,з посиланням на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2018 року у справі №335/5270/18, копія якої долучена ним до позову. Водночас,зі змісту цієї ухвали вбачається, що слідчим суддею розглядалась скарга [PERSON] на постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченка Б.В. від 27 квітня 2018 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України,саме цю постанову ухвалою слідчого судді було скасовано та направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування. Відтак,судовим рішенням,яке набрало законної сили,та яке позивач визначив підставою позову,не встановлено протиправну бездіяльність слідчого Черніченка Б.В.,що полягала у прийнятті процесуального рішення про закриття кримінального провадження постановою від 31.10.2019 р. Суд наголошує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак,як на час подання позову,так і протягом розгляду справи в суді позивач не надав належних доказів на підтвердження факту протиправної бездіяльності слідчого Черніченка Б.В.,яку [PERSON] вбачає у прийнятті останнім процесуального рішення про закриття кримінального провадження постановою від 31.10.2019 р., а понесені ним витрати на оскарження постанови слідчого Черніченка Б.В. про закриття кримінального провадження від 27.04.2018 р. у розумінні ст.22 ЦК України не є реальними збитками,які виникли внаслідок прийняття слідчим постанови від 31.10.2019 р.,тому передбачених законом підстав для їх стягнення як матеріальної шкоди суд не вбачає. Щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи. Позивачем не було надано жодного судового документу, яким визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування в межах заявленого позову. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана матеріальна та шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю посадових особами ТУ ДБР, розташованого у м.Мелітополі та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. При вирішенні позову про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу,суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи,до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи,що судом не встановлено підстав для задоволення позову,судові витрати,понесені [PERSON] на правничу допомогу,покладаються на нього. На підставі ст.56, 129 Конституції України, ст.ст.23, 1166, 1167, 1172, 1174, 1176, 1177 ЦК України, ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 280, 284, 353, 355 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed