Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 13.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М., зареєстрованого в реєстрі № 2682, та стягнути судові витрати. Позов мотивований наступним. 02.11.2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 341, за яким останній одержав кредит в сумі 11454,00 доларів США, на строк з 02.11.2007 року по 02.11.2014 року. 07.06.2010 року заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона у справі № 2-370/10 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за даним кредитним договором. Виконавчі листи неодноразово подавались до органів ВДВС в період з 2010 року по 2020 рік. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так, судове рішення у справі № 2-370/10 не виконано, та станом на 14.05.2021 року продовжується його примусове виконання. В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Банк, про визнання права власності та зняття арешту. Виходячи зі змісту позовних вимог, предметом позову є квартира [ADDRESS] . В тексті позову зазначено, що [PERSON] подарувала своїй донці [PERSON] дану квартиру, проте [PERSON] не встигла зареєструвати на себе право власності, оскільки на квартиру накладено арешт. Зазначено, що спірна квартира подарована відповідачу-1 відповідачем-2, після ухвалення Комсомольським районним судом м. Херсона рішення від 07.06.2010 року у справі № 2-370/10 про стягнення боргу з відповідача - 2 та відповідача - 3, та після відкриття виконавчих проваджень ВП №22831564 та ВП № 22832733. Позивач зазначає, що дані факти вказують на недобросовісність відповідачів та зловживання ними правами стосовно Позивача, оскільки укладення Договору дарування порушує майнові інтереси останнього і направлені на недопущення звернення стягнення на спірну квартиру. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити з підстав, зазначених в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи містяться судові повістки, які не вручені, та зроблена відмітка - «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Глянь В.В. в судове засідання повторно не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи містяться судові повістки, які не вручені, та зроблена відмітка - «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, враховуючи, що за відомостями відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради, згідно реєстру відомості щодо місця реєстрації проживання відповідачів відсутні, відповідачі повідомлялись за допомогою оголошення на порталі «Судова влада», що відповідає положенням ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Крім того суд зазначає, що представником відповідача [PERSON] - адвокатом Глянь В.В. неодноразово подавались заяви про відкладення розгляду справи під час підготовчого провадження. Щодо неявки відповідачів та адвоката Глянь В.В., суд вважає, що вони відбулися без поважних причин та зазначає наступне. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. На підставі викладеного, приймаючи до уваги неприбуття у судове засідання належним чином повідомлених відповідачів, з урахуванням строків розгляду справи, враховуючи стадію розгляду справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів. Враховуючи неявку відповідачів та згоду позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Враховуючи наведене справа розглядалась у відсутності сторін. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач звернувся до суду із даним позовом 14.05.2021 року. Відповідно до платіжного доручення № 6454-30 від 12.05.2021 року сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2270,00 грн. 04.06.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 19.10.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 07.06.2010 року у цивільній справі № 2-370/10 задоволено позов ПАТ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за договором від 02.11.2007 року про надання кредиту № 341 в сумі 10451,74 доларів США та 6127,96 грн., а також судові витрати: 895,00 грн. судовий збір, 120,00 грн. витрати на ІТЗ. 15.11.2010 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-370, виданого 05.11.2010 року, боржник [PERSON] 26.12.2012 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського управління юстиції у м. Херсоні виконавчий лист № 2-370/ повернуто стягувачу, боржник [PERSON] 28.01.2013 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-370, виданого 05.11.2010 року, боржник [PERSON] 27.06.2014 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського управління юстиції у м. Херсоні виконавчий лист № 2-370/ повернуто стягувачу, боржник [PERSON] 12.08.2014 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-370, виданого 05.11.2010 року, боржник [PERSON] 10.08.2020 року постановою старшого державного виконавця Комсомольського районного ВДВС у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчий лист № 2-370/10 повернуто стягувачу, боржник [PERSON] 15.11.2010 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-370, виданого 05.11.2010 року, боржник [PERSON] 25.11.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області відкрито провадження за виконавчим листом № 2-370/10, виданого 05.10.2010 року, боржник [PERSON] . З копії свідоцтва про шлюбу серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.07.2019 року, після одруження прізвище дружини - « [PERSON] ». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.01.2021 року, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 63742530, виданої 27.11.2020 року, виданого приватним виконавцем. Власником зазначено [PERSON] . З копії договору дарування від 13.12.2011 року, реєстровий номер № 2682, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Даний правочин посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М. у п. 6 даного договору зазначено, що чоловік дарувальника - [PERSON] надав згоду на укладенні даного правочину. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 з аналогічних правовідносин, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. За викладених обставин справи вбачається, що сторони договорів дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Про наявність вказаних обставин свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.01.2021 року, на квартиру [ADDRESS] , відповідно до якої власником квартири зазначено [PERSON] , тобто даний відповідач продовжує фактично володіти і користуватися іншим житлом, відповідач [PERSON] , після укладання договору дарування не зареєструвала своє право власності у спосіб, визначений законом. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Херсонського міського суду Херсонської області про визнання права власності на дану квартиру, копію позову долучено до матеріалів справи, в січні 2021 року, тобто після винесення постанови приватного виконавця про арешт нерухомого майна. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. З урахуванням наведеного, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування, зміст яких суперечить вимогам ЦК України, суд враховує наступні обставини: 1) спірний договір дарування був укладений 13.12.2011 року, тобто після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості та під час його примусового виконання; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близької родички - дочки [PERSON] ; 4) на час розгляду справи в суді заборгованість за договором про споживчий кредит не сплачена. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] , укладаючи договір, та [PERSON] , даючи згоду на укладення такого правочину, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося після ухвалення судом рішення та під час його примусового виконання, а тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно. Укладення особою договорів дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними і відповідно до частини 2 статті 234 ЦК України визнаються судом недійсними. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вище зазначено, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved