Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

04 грудня 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентною виплатою. В обґрунтування позову Моторне (транспортне) страхове бюро України посилалося на те, що 16 вересня 2016 року о 10.33 год. відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом BMW 530 D, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Південноукраїнської в напрямку бул. Шевченка, в районі Алеї Слави скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу його руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав смертельні тілесні ушкодження. Постановою слідчого управління Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 29 листопада 2016 року кримінальне провадження № 12016080000000253, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2016 року відносно відповідача [PERSON] закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Заподіяна відповідачем шкода не була відшкодована потерпілій особі в добровільному порядку. Потерпілою особою було повідомлено про настання дорожньо-транспортної пригоди та надано всі необхідні документи, передбачені ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Даний нормативний акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Виплата страхового відшкодування в розмірі 17 400,00 грн. була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України потерпілій особі [PERSON] через його представника [PERSON] на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 26 грудня 2017 року,Довідки ; 1 від 06 квітня 2018 року та наказу № 3873 від 25 квітня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 904140 від 26 квітня 2018 року. Витрати на поховання склали 21 101,00 грн., в той же час, враховуючи положення п. 27.4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування було виплачене потерпілій особі в сумі 17 400,00 грн., з урахуванням загального розміру такого відшкодування на одного померлого, яке не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] на момент настання ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних, у позивача після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу. В зв`язку з наведеним, Моторне (транспортне) страхове бюро України просило суд: стягнути з відповідача [PERSON] на його користь витрати в порядку регресу, пов`язані з регламентною виплатою в розмірі 17 400,00 грн.,а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України не з`явився, згідно заяви просив слухати справу без його участі, вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 вересня 2016 року о 10.33 год. відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом BMW 530 D, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Південноукраїнської в напрямку бул. Шевченка, в районі Алеї Слави скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу його руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав смертельні тілесні ушкодження. Постановою слідчого управління Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 29 листопада 2016 року кримінальне провадження № 12016080000000253, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2016 року відносно відповідача [PERSON] закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постанова набрала законної сили. Так, зі змісту вказаної вище постанови слідує, що наїзд на пішохода [PERSON] відбувся на нерегульованому пішохідному переході. Згідно висновків судової медичної експертизи по встановленню причин смерті [PERSON] від 25.10.2016 року за № 3065, смерть [PERSON] наступила від закритої тупої травми тулуба з пошкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилися шоком. Вказана травма у [PERSON] знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, утворилася незадовго до надходження до стаціонару. Має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які виникли в умовах ДТП, при зіткненні пішохода з автомобілем, що рухався. В крові останнього встановлено етанол в концентрації 2,0%о. Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідженням обставин та механізму ДТП від 11.11.2016 року за № 805/16 встановлено, що відповідач [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.4,.12.9 б) та 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху. У даній дорожній ситуації водій [PERSON] при зниженні швидкості руху та зупинці транспортних засобів, які рухалися по суміжній смузі, не повинен був зупиняти керований ним автомобіль перед нерегульованим пішохідним переходом та міг продовжити рух, оскільки на зазначеному переході пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека відсутні. У дані дорожній ситуації у діях водія [PERSON] невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР не вбачається. При цьому, дії даного водія не відповідали вимогам п.п. 12.4,.12.9 б) ПДР, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Також, згідно з показами свідка [PERSON] і водія [PERSON] , у діях останнього невідповідності вимогам п. 18.4 ПДР не вбачається. Натомість, згідно з показами інших свідків даної ДТП, якщо водій [PERSON] при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким по сусідній смузі почали зменшувати швидкість інші транспортні засоби, не зменшував швидкість свого руху, то дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 18.4 ПДР, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути даної ДТП. Виходячи із експертних досліджень та зібраних по кримінальному провадженню доказів, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що причиною даної ДТП стало порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.14. а), б) ПДР, згідно яких пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходи, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. В той же час, органами досудового розслідування в діях [PERSON] встановлено наявність порушень вимог п.п.12.4, 12.9 б) та 18.4 ПДР, що з технічної точки зору не перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки BMW 530 D, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував відповідач [PERSON] не застрахована, що підтверджується відомостями з централізованої бази даних МТСБУ. Встановлено, що потерпілим [PERSON] було повідомлено позивача МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду. Виплата страхового відшкодування в розмірі 17 400,00 грн. була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України потерпілій особі [PERSON] через його представника [PERSON] на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 26 грудня 2017 року, Довідки ; 1 від 06 квітня 2018 року та наказу № 3873 від 25 квітня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 904140 від 26 квітня 2018 року. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд керується наступними нормами права. Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно пп.а) п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно з п. 27.1 ст. 27 цього Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.4 ст. 27 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на день настання страхового випадку. Таким чином, у зв`язку із настанням події, передбаченої пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач МТСБУ здійснило відшкодування шкоди потерпілій особі. Згідно з пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1статті 13 цього Закону. За статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу. Як роз`яснено у пунктах 26, 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України. Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач обґрунтовував позов саме пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищен ої небезпеки як вина потерпілого. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18); від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18); від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20). При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній безпричинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Разом із тим, під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого [PERSON] або непереборної сили. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність вини водія транспортного засобу [PERSON] та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без наявності вини). Дана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 (провадження № 61-69св21). Відповідно до положень частин 1-3 статті 12ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved