Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми за надані комунальні послуги звернувся [PERSON] . Ухвалою Рівненського міського суду від 19 січня 2022 року позовну заяву позивача в частині позовних вимог про стягнення грошової суми за надані комунальні послуги по 06 жовтня 2019 року, а саме на день смерті [PERSON] залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошової суми за надані комунальні послуги з 07 жовтня 2019 року повністю підтримали та просять суд їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнали та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується дослідженими в судовому засіданні: кс.копією свідоцтва про право власності на житло від 17 березня 1999 року виданого ВАТ «Рівнеазот» з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 53,3 /ж.п. 29,2 кв.м. кс.копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 2020 року, посвідченого Хомутовським В.С., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №742 з якого вбачається, що нотаріусом посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Хомутовським В.С., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 21 вересня 2018 року, зареєстрованого у реєстрі за №581, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1934 року народження, яка померла [INFO] є її син - [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтв, складається з: 2/4 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею - 29,2 кв.м., загальною площею - 53,3 кв.м. Ѕ частка у праві власності на вказану квартиру значиться за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Рівнеазот» 17 березня 1999 року згідно з наказом №7 від 17.03.1999; право власності на яку зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 24 березня 1999 року в реєстровій книзі за №142-87-39437; та Ѕ частка цієї ж квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кострикіним В.І., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 28 листопада 2012 року за реєстровим №2964; право власності на яку зареєстровано в Комунальному підприємстві «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 28 грудня 2012 року, реєстраційний номер: 38212958, номер запису: 87-39437, в книзі: 142. Право власності на 2/4 частки квартири підлягає державній реєстрації. Тобто, на даний часу позивачу належить ѕ, а відповідачу ј частки квартири [ADDRESS] . З дослідженої в судовому засіданні кс.копії адресної картки [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою значаться: [PERSON] , [INFO] з 18.11.2005; [PERSON] , [INFO] з 12.07.2005; [PERSON] (свідоцтво про право власності від 17.03.1999 (співвласники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), [INFO] з 29.12.1993; [PERSON] , [INFO] з 28.06.1988; [PERSON] , [INFO] з 26.03.1987, дата зняття з реєстрації 31.10.2019. У своїй позовній заяві позивач зазначив, що за період з 2016 по 2020 роки включно за комунальні послуги було сплачено суму 62778 грн. Отже, сума сплати, яку належить сплатити відповідачеві в розмірі ј від його частки складає 15695 грн., у відповідності до норм, зокрема ст.360 ЦК України. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 2354,25 грн. та суму інфляційних втрат, індексу інфляції за період з 2016-по 2020 роки в розмірі 7062,75 грн., а всього 25112 грн. Під час судового розгляду справи позивач та представник позивача заявили клопотання про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення грошової суми за надані комунальні послуги по 06 жовтня 2019 року, а саме на день смерті [PERSON] . Тому, період за який позивач та представник позивача просять суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті комунальних послуг та витрат а користування житлом становить з 07 жовтня 2019 року по грудень 2020 року. Як було встановлено в судовому засіданні належними та допустимими доказами, за період з жовтня 2019 року по грудень 2020 року сторонами по справі було сплачено надавачам комунальних послуг кошти в загальному розмірі - 9900,56 грн. Згідно поданих письмових доказів відповідачем було сплачено грошові кошти в розмірі 2553,78 грн. Крім того, як пояснив в судовому засіданні позивач, відповідач надавав йому і інші грошові кошти готівкою для сплати комунальних послуг. Вказані обставини підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка додатковою пояснила, що у період з жовтня 2019 року по грудень 2020 року позивачу відповідачем надавалися грошові кошти готівкою для сплати комунальних послуг за листопад і грудень 2019 року в розмірі 1600.00 грн., в січні 2020 року грошові кошти в розмірі 577 грн. Вказані пояснення в судовому засіданні не заперечили як позивач, так і відповідач. Виходячи з розрахунку проведених позивачем оплат та наданих письмових доказів, розмір ј частки відповідача по сплаті комунальних послуг за період з жовтня 2019 року по грудень 2020 року становить: 9900,56 грн. : 4 = 2475,14 грн. (тобто ј частка відповідача - 2475,14 грн., ѕ частки позивача - 7425,42 грн.). Фактично, відповідачем було у повній мірі сплаченого його частку за надані комунальні послуги та витрат за користування житлом за період з жовтня 2019 року по грудень 2020 року. Вказані обставини позивачем та його представником спростовані не були. Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами було встановлено ті обставини, що відповідач у добровільному порядку, у повному розмірі сплатив свою ј частку за надані комунальні послуги за користування квартирою [ADDRESS] ; вказані обставини ні позивач ні його представник не спростували, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, підстав для стягнення судових витрат з відповідача немає, а тому судові витрати слід звернути за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed