Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, збільшивши позовні вимоги в січні 2021 року, до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2004 року, який було розірвано рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20.08.2020 року. Під час шлюбу нею та відповідачем 20.07.2011 року придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,90 кв.м., в тому числі житловою площею 28,90 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат. Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, однак в п.8 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що продавець та покупець ознайомлені з вимогами статей 60,65 СК України, тобто відповідач усвідомлював, що на момент придбання квартири, вона буде об`єктом спільної сумісної власності. Вказана квартира була придбана в занедбаному стані та непридатна до проживання, тому в квартирі проведено капітальний ремонт, збито штукатурку, відновлено стіни, проведено заміну проводки, реставрацію та утеплення балконів, куплено нові меблі. В результаті будівельних змін витрачалися особисті грошові збереження її та відповідача. В період шлюбу у них народились двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на її утриманні. В доньки наявні ознаки гіперплазії щитоподібної залози, а саме вузлоутворення лівої частки THIRADS III, відповідні обстеження проводяться лише в м. Київ та за кордоном. Відповідно до ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вона всі кошти витрачає на обстеження та лікування доньки. Розмір аліментів, які вона отримує від відповідача на утримання дітей, є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей, а також їхнього лікування, а тому вважає, що її частка в квартирі має бути збільшена до 3/4 частин. Крім того, нею та відповідачем в період шлюбу придбано легковий автомобіль марки «Opel», модель «Insignia», 2010 року випуску, тип ТЗ-універсал-В, колір чорний, VIN-код № [NUMBER] , яким користувався відповідач. Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області, відповідач 15.09.2020 року зняв вказаний автомобіль з реєстрації та відчужив його без її згоди. Ринкова вартість даного автомобіля становить 289130 грн., її 1/2 частка становить 144565 грн. А тому просила визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки «Opel Insignia» об`єктами спільної сумісної власності її та відповідача [PERSON] ; визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля марки «Opel Insignia» в сумі 144565 грн., а також понесені судові витрати. Позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, уточнивши позовні вимоги в грудні 2021 року, до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, який ухвалою суду від 16.12.2020 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, посилаючись на те, що під час шлюбу ним та відповідачем [PERSON] придбано автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2003 року випуску, тип кузова хетчбек, колір синій, ідентифікаційний номер VIN № [NUMBER] , який оформлено на [PERSON] . Згідно з листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернівецькій області, відповідач [PERSON] 17.03.2021 року відчужила вказаний автомобіль. Відповідно до звіту №544 про оцінку транспортного засобу від 10.12.2020 року, ринкова вартість спірного автомобіля становить 135686 грн., а 1/2 частка становить 67843 грн. А тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Volkswagen Polo»; стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля марки «Volkswagen Polo» в сумі 67843 грн., а також понесені судові витрати та витрати за оплату експертизи в сумі 650 грн. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру, який ухвалою суду від 26.02.2021 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] придбана відповідачем [PERSON] за її кошти. Відповідно до нотаріальної заяви продавця квартири [PERSON] , за придбання квартири по договору купівлі-продажу від 20.07.2011 року розраховувалась вона в сумі 76800 грн. Вказані кошти були зароблені нею на роботі в Італійській Республіці. Спірна квартири мала бути придбана на її ім`я, але оскільки її чоловік в період з 09.10.2009 року по 14.01.2012 року перебував за кордоном та не було можливості надати нотаріальну згоду другого подружжя на придбання квартири, тому квартиру було оформлено на [PERSON] . Ні в [PERSON] , яка з 06.11.2008 року по 25.08.2011 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, ні в [PERSON] , який працював в педагогічному фаховому коледжі ЧНУ ім. Ю.Федьковича, не було фінансової можливості придбати спірну квартиру. А тому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,90 кв.м., в тому числі житловою площею 28,90 кв.м., а також стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просили їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги третьої особи [PERSON] не визнали з підстав, викладених у відзивах на позови, та просили відмовити в їх задоволенні. Позивач доповнила, що кошти від продажу автомобіля марки «Opel Insignia» в сумі 20000 грн. вона витратила в інтересах сім`ї та дітей, а тому компенсацію за 1/2 частку автомобіля необхідно стягувати не з ринкової вартості автомобіля, а з суми 20000 грн., за яку вказаний автомобіль було продано. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні свої зустрічні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві, та просили їх задовольнити. Первісні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених в письмових поясненнях, в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] визнали повністю та не заперечували щодо їх задоволення. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] та її представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Позов [PERSON] вважали необґрунтованим та просили відмовити в його задоволенні, оскільки спірна квартира придбана за її кошти. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є сусідом через поверх квартири сім`ї [PERSON] . Квартира [ADDRESS] була в жахливому стані. В даній квартирі жила сім`я [PERSON] . Йому не відомо, за чиї кошти було придбано спірну квартиру. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою з квартири №37 , яка знаходиться поверхом нижче квартири [ADDRESS] . Спірна квартира була в жахливому стані. Ремонт робили позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Батьки позивача [PERSON] привозили продукти і годували робочих. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю позивача [PERSON] . Вона та її чоловік працювали за кордоном, привозили додому гроші. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] брали їхні гроші на придбання квартири, однак, яку саме суму, вона не пам`ятає. Квартира купувалась для сім`ї, техніку в квартиру і на кухню привозили вона з чоловіком. Вона готувала їжу, а чоловік привозив її робочим. Вона не пам`ятає, за яку суму було придбано квартиру, оскільки вона допомагала дітям. Допитана в якості свідка третя особа [PERSON] пояснила суду, що вона в 2011 році приїхала з Італії. Спірна квартира придбана за її гроші та гроші її чоловіка в сумі 76800 грн. Квартиру не оформили на неї, оскільки чоловік був в Італії, а тому не міг дати згоду на купівлю квартири. Вони вирішили квартиру зареєструвати на сина. Вказана квартира придбана для неї та її чоловіка, а не для сина з дружиною. За проведення ремонту в квартирі оплачували вона та її чоловік. На гроші з весілля діти купили автомобіль. Пізніше квартиру на себе не переоформляли, бо хворіли рідні і вже не було грошей. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є батьком відповідача [PERSON] . Він з дружиною вирішили купити квартиру для себе. В 2011 році за його гроші та гроші його дружини [PERSON] купили квартиру за суму 76800 грн., зробили ремонт. Власником квартири стала дружина, хоча квартиру оформили на сина, оскільки він був за кордоном та не міг надати згоду на придбання квартири. Ніякого договору про проживання дітей в квартирі не було. Меблі в квартиру купили батьки позивача [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що він працює ріелтором. Він допомагав підшукувати квартиру та придбавати її. Він був присутнім у нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу. Також в нотаріуса були позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] . Квартиру шукала сім`я, а розраховувалась [PERSON] . Критерії пошуку квартири задавали позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Квартира оформлена на [PERSON] . На нього відповідач не тиснув. Йому не відомо, чиї були кошти, які передавались продавцю за квартиру. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третьої особи, представника третьої особи, свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, позовні вимоги третьої особи задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02.09.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20.08.2020 року (т.1 а.с.6-7). Від шлюбу в сторін є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т.1 а.с.10-11). Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2011 року (т.1 а.с.8), витягу з Державного реєстру правочинів (т.1 а.с.9) та витягу про державну реєстрацію прав (т.1 а.с.73), квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Зміст ст.ст.60, 65 СК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Згідно з архівною довідкою Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області від 03.03.2021 року (т.1 а.с.228), договір купівлі-продажу квартири посвідчено на підставі документів, в тому числі заяви від [PERSON] , яка дала згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] спірної квартири, на якій приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. встановлено особу заявника та перевірено справжність її підпису. Відповідно до звіту №16/12 про оцінку майна від 16.12.2020 року (т.1 а.с.55-76), ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1028337 грн. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст.70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено судом, неповнолітні діти позивача та відповідача проживають з позивачем [PERSON] . Відповідно до гістологічного дослідження С-19-1095 від 07.06.2019 року (т.1 а.с.164) та протоколу ультразвукового обстеження щитоподібної залози від 06.11.2020 року (т.1 а.с.168), в [PERSON] наявні ознаки гіперплазії щитоподібної залози, вузлоутворення лівої частки THIRADS III. Суд вважає, що відсутні підстави для збільшення частки квартири позивача [PERSON] , оскільки на утримання дітей відповідач [PERSON] сплачує аліменти, які становлять більше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 21.01.2021 року (т.1 а.с.166), а доказів того, що вказаний розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дітей, позивачем [PERSON] не надано. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 17.12.2020 року (т.1 а.с.105), який являвся продавцем по договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2011 року, [PERSON] підтвердив, що кошти за купівлю квартири в сумі 76800 грн. оплачувала мати покупця [PERSON] . Однак, вказаною заявою не підтверджується факт належності коштів саме третій особі [PERSON] . Крім того, допитаний в якості свідка чоловік третьої особи [PERSON] - [PERSON] вказав, що меблі в спірну квартиру купили батьки позивача [PERSON] , що спростовує посилання третьої особи [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана для неї та її чоловіка [PERSON] , оскільки батьки позивача [PERSON] не купували б меблі в квартиру третьої особи та її чоловіка, а купували б меблі в квартиру своєї доньки [PERSON] та її чоловіка. Суд вважає, що посилання третьої особи [PERSON] на те, що кошти на придбання квартири були зароблені нею в Італійській Республіці є безпідставним, оскільки як вбачається із договору з хатнім працівником (т.1 а.с.109-114), квитанцій про сплату (т.1 а.с.115-132) та офіційною заявою (т.2 а.с.22-23) третя особа [PERSON] дійсно працювала в Італійській Республіці, однак мати та вітчим позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про одруження (т.1 а.с.164-165), також працювали в Італійській Республіці, що підтверджується виписками з рахунку соціального забезпечення (т.1 а.с.150-152, 156-163). Також, суд вважає, що посилання третьої особи [PERSON] на те, що її чоловік перебував за кордоном та не міг дати згоди на купівлю квартири є безпідставним, оскільки як вбачається з копії паспорту [PERSON] (т.1 а.с.133), який в подальшому змінив прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (т.1 а.с.134), дійсно перебував за кордоном, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті про виїзд за кордон 09.10.2009 року та в`їзд в Україну тільки 14.01.2012 року. Однак, починаючи з 2012 року третьою особою не вживалися жодних дій щодо оспорювання договору купівлі-продажу квартири, щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, щодо переоформлення права власності на спірну квартиру. Крім того, як встановлено судом, третя особа [PERSON] ніколи не проживала у спірній квартирі. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки вона придбавалась під час шлюбу, а тому за позивачем [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири, задовольнивши частково первісні позовні вимоги [PERSON] та відмовивши в задоволенні позовних вимог третьої особи [PERSON] . Що ж стосується вимог позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на 3/4 частки цієї квартири оскільки з нею проживають діти сторін, а розмір аліментів, які вона отримує на утримання дітей недостатній для забезпечення недостатній для їхнього фізичного та духовного розвитку, лікування, то суд вважає, що для цього немає підстав з огляду на таке. Якщо розмір аліментів, які позивач отримує на утримання дітей недостатній для забезпечення недостатній для їхнього фізичного та духовного розвитку, лікування, то вона має право звернутись до суду з відповідним позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, які стягуються на утримання дітей, або про стягнення додаткових витрат. Але ці обставини, на думку суду не дають підстав для збільшення розміру частки позивача у спірній квартирі, відповідно в цій частині позову необхідно відмовити. Також під час перебування в зареєстрованому шлюбі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] придбали два автомобілі: автомобіль марки «Opel», модель «Insignia», 2010 року випуску, тип ТЗ-універсал-В, колір чорний, VIN-код № [NUMBER] та автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2003 року випуску, тип кузова хетчбек, колір синій, ідентифікаційний номер VIN № [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.45). Відповідно до звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу (т.1 а.с.77-94), ринкова вартість автомобіля марки «Opel», модель «Insignia», 2010 року випуску, становить 289130 грн. Як встановлено в судовому засіданні, автомобіль марки «Opel», модель «Insignia», 2010 року випуску, 15.09.2020 року, тобто до подання вказаного позову до суду, був відчужений відповідачем [PERSON] , що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру МВС №7341 від 03.03.2021 року (т.1 а.с.215) та копією договору купівлі-продажу від 15.09.2020 року (т.1 а.с.216), без згоди та відома позивача [PERSON] . Згідно зі звітом №544 про оцінку транспортного засобу від 10.12.2020 року (т.1 а.с.46-49), ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Polo», 2003 року випуску, становить 135686 грн. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2003 року випуску, був відчужений позивачем [PERSON] 17.03.2021 року, тобто після подання позову до суду, що підтверджується повідомленням Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернівецькій області (т.2 а.с.39), договором купівлі-продажу транспортного засобу від 17.03.2021 року (т.2 а.с.40), без згоди та відома відповідача [PERSON] . Суд прийняв до розгляду заяву [PERSON] про збільшення (уточнення) позовних вимог від 22.12.2021 року, оскільки вказана заява була подана з порушенням строків внаслідок неправомірних дій позивача [PERSON] , а саме відчуження під час розгляду справи автомобіля марки «Volkswagen Polo», яка під час розгляду справи самостійно не повідомила про це суд, а тільки після запитань головуючого з приводу можливості спільного користування сторонами цим автомобілем пояснила, що продала його. Про це відповідачу [PERSON] стало відомо після 13.12.2021 року, коли надійшла відповідь з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернівецькій області на виконання ухвали суду від 06.12.2021 року. Відповідно до п.3.1. договору від 17.03.2021 року, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20000 грн. Суд вважає, що посилання позивача [PERSON] на те, що кошти від продажу транспортного засобу були витрачені в інтересах дітей - сім`ї, а тому при стягненні грошової компенсації необхідно враховувати саме ціну продажу транспортного засобу 20000 грн. є безпідставним, оскільки позивачем [PERSON] не надано жодних доказів того, що вказані кошти, до того ж в такій незначній сумі були витрачені нею в інтересах сім`ї. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Так, у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пунктом 30, зазначеної постанови, роз`яснено, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд вважає, що автомобіль марки «Opel», модель «Insignia», 2010 року випуску, та автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2003 року випуску,є спільним майном подружжя, оскільки вони придбавались під час шлюбу. Однак, враховуючи те, що обидва автомобілі були відчужені позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу, кошти від їх продажу не були витрачені в інтересах сім`ї, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення грошової компенсації від ринкової вартості вказаних автомобілів. Як встановлено судом, половина від ринкової вартості автомобіля марки «Opel», модель «Insignia» становить 144565 грн., та половина від ринкової вартості автомобіля марки «Volkswagen Polo» становить 67843 грн., а тому, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути грошову компенсацію за різницю вартості двох автомобілів в сумі 76722 грн. (144565 грн. - 67843 грн.), задовольнивши в цій частині первісні позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] . Що стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку автомобіля марки «Volkswagen Polo», то необхідно зазначити таке. Перереєстрація транспортного засобу здійснюється територіальними органами з надання сервісних послуг МВС відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року. Відповідно до вказаного Порядку, підставою для перереєстрації транспортного засобу є в тому числі рішення суду. Згідно з п.15 Порядку, під час проведення державної реєстрації (перереєстрації), транспортні засоби (крім випадків реєстрації нових транспортних засобів, перереєстрації транспортних засобів у зв`язку зі зміною найменування та адреси юридичних осіб, прізвища, імені чи по батькові, місця проживання фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, вибракування їх загалом) підлягають огляду фахівцями експертної служби МВС з метою звірення ідентифікаційних номерів їхніх складових частин з номерами, зазначеними в документах, поданих власником для реєстрації. За результатами огляду в документах, які подаються для державної реєстрації, робиться відповідна відмітка або складається акт огляду. Тобто, відповідач [PERSON] не зможе надати для огляду спірний транспортний засіб, оскільки він відчужений іншій особі, що зумовить неспроможність здійснення перереєстрації транспортного засобу. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо. Як встановлено судом, автомобіль марки «Volkswagen Polo» 17.03.2021 року перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, а тому, суд вважає, що визнання права власності за відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу є неефективним способом захисту, а тому в цій частині зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно задовольнити частково первісні позовні вимоги [PERSON] , задовольнити частково зустрічні позовні вимоги [PERSON] та відмовити в задоволенні позовних вимог третьої особи [PERSON] . Увідповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. за подання позовної заяви (т.1 а.с.1), в сумі 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову (т.1 а.с.13), в сумі 5747 грн. в якості доплати за позовну вимогу про визнання права власності на 1/2 частку квартири (т.1 а.с.53) та в сумі 2570,84 грн. в якості доплати за позовну вимогу про визнання права власності на 3/4 частки квартири (т.1 а.с.153). Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, то з відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 7008,20 грн. Відповідачем [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. за подання зустрічної позовної заяви (т.1 а.с.44), в сумі 454 грн. за подання заяви про забезпечення позову (т.2 а.с.33) та витрати за проведення експертизи в сумі 650 грн. (т.1 а.с.50). Оскільки зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, то з позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати пропорційно до задоволеної частини зустрічних позовних вимог в сумі 1524,40 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути судові витрати в сумі 5483,80 грн. (7008,20 грн. - 1524,40 грн.). Крім того, суд вважає, що оскільки в задоволенні позовних вимог третьої особи [PERSON] відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з [PERSON] та [PERSON] на користь третьої особи понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10283,37 грн. (т.1 а.с.188, т.2 а.с.12). Відповідно до вимог ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. З огляду на наведену норму Закону, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2020 року, щодо накладення арешту на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial