Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить зняти арешт і заборону відчуження з належного їй майна накладеного в рамках виконавчого провадження № 52315624 на підставі постанови державного виконавця про звернення стягнення на майно боржника від 12.09.2016 року, індексний номер обтяження № 31699328, номер запису про обтяження 16719984 від 04.10.2016 року, зареєстрованого Шевченківським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області в межах суми стягнення 55 133,52 грн. В обґрунтування свого позову вказала, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.9.2016 року відкрите виконавче провадження за виконавчим написом № 6533 від 02.08.2016 року на користь ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості у загальному розмірі 55133,62 грн. 12.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. 25.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу Стягувачеві. 08.10.2021 року вона звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про зняття арешту з належного їй майна. 02.11.2021 року з боку Шевченківського відділу державної виконавчої служби їй була надана відповідь про неможливість зняття арешту з майна у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження та рекомендовано звернутись до суду з позовом. Отже, внаслідок накладення арешту на нерухоме майно вона на сьогоднішній день позбавлена можливості реалізувати свої права власника, які передбачені законодавством України. Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.(а.с.16) Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення рішення. Представник АТ КБ "Приватбанк" Заболотна Р.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПКУкраїни, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо- процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про скасування арешту майна. Крім того, представником АТ КБ "Приватбанк" Заболотною Р.В. надано до суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому зазначено, що заявлені [PERSON] вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач [PERSON] одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і вона є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42. 48. 175. 447 ЦПК України. Тому такий позов [PERSON] взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, районний суд мав би відмовити у відкритті провадження у справі, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ст. 247 ч 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.09.2016 року відкрите виконавче провадження за виконавчим написом № 6533 від 02.08. 2016 року на користь ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості у загальному розмірі 55133,62 грн, що підтверджується копією постанови.(а.с.12) 12.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, що підтверджується інформацією про нерухомість згідно якого вбачається винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31699328 від 04.10.2016 року.(а.с.11) 25.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу Стягувачеві, що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 01.10.2021 року.(а.с.8-10) 08.10.2021 року [PERSON] звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про зняття арешту з належного їй майна.(а.с.7) 02.11.2021 року з боку Шевченківського відділу державної виконавчої служби [PERSON] була надана відповідь про неможливість зняття арешту з майна у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження та рекомендовано звернутись до суду з позовом.(а.с.5-6) Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2020 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .(а.с.13) Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 вищезазначеного Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка діяла на час накладення арешту) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Частинами 1,2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка діяла на час накладення арешту) передбачено, що в иконавче провадження підлягає закінченню у разі : визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Статтею 50 вищезазначеного Закону визначені наслідки завершення виконавчого провадження. Так, ч.1 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як було встановлено в судовому засіданні, підставою обтяження майна позивача є постанова державного виконавця Бабушкінського ВДВС м.Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Ахмедовою Д.О., яка була винесена в рамках виконавчого провадження ВП 52315624 по примусовому виконанню виконавчого напису №6533 виданого 02.08.2016 року ПН ДМНО Бондар І.М. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість в загальному розмірі 55133,62 грн., в якому позивач є боржником. Крім того, заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 55133,62 грн. позивачем станом на сьогоднішній день не погашена. Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України або в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». При цьому посилання позивача в позовній заяві на статтю 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби. Саме таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 22.04.2020 року у справі №544/394/18. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК). Згідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вище наведеного, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, про необхідність відмови в задоволенні позову. Суд, вивчивши клопотання представника АТ КБ "Приватбанк" Заболотної Р.В. про закриття провадження за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про зняття арешту з майна, вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, в зв`язку з відсутністю правових підстав. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову було відмовлено, тому не підлягають й стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного, ст. 16 ЦК України, ст.ст.1,11,49,50,57, 60 ЗУ «Про виконавче провадження», п.5,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, та

Outcome: dismissed