Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва відповідно до ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2020 року за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] (далі - позивач) до ПАТ «ОТП Банк» (далі - відповідач-1), ТОВ «Довіра та гарантія» (далі - відповідач-2), ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (далі - відповідач-3), приватного виконавця Одеської області Велькова Олега Віталійовича (далі - відповідач-4), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів факторингу недійсними та зобов`язання утриматись від певних дій. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.06.2016 року на підставі договору факторингу № 13/06/16 ТОВ «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до боржника за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року. В подальшому ТОВ «Довіра та Гарантія» відступило право вимоги за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року до ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс», на підставі договору факторингу №29/01/19-2 від 29.01.2019 року. 30.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. було вчинено виконавчий напис № 2852, яким стягнуто з позивача заборгованість в розмірі 49650,72 грн. На підставі виконавчого напису приватним виконавцем Одеської області Вельковим О.В. було відкрито виконавче провадження № 62237951. Позивач вважає, що виконавчий напис № 2852 від 30.03.2020 року вчинено приватним нотаріусом з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. Крім того, позивач зазначає, що його не було повідомлено про укладення договору факторингу. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Враховуючи викладене позивач просив суд: визнати виконавчий напис № 2852 від 30.03.2020 року таким, що не підлягає виконанню; визнати договір факторингу від 13.06.2016 року № 13/06/16, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Довіра та Гарантія» недійсним; визнати договір факторингу від 29.01.2019 року № 29/01/19-2, укладений між ТОВ «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» недійсним; зобов`язати приватного виконавця припинити будь-яке нарахування та стягнення грошових коштів з позивача на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс». Ухвалою суду від 06.04.2021 року по справі відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.08.2021 року на адресу суду від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» надійшов відзив на позов, так відповідача просив у позові вимовити. Відзив обґрунтовує тим, що заборгованість боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документами передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Нотаріусу було надано всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису та які встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Щодо вимоги позивача про визнання договорів факторингу недійсним, відповідач-3 зазначив, що боржнику були направленні повідомлення про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань, та відсутні підстави для визнання договорів факторингу недійсними. Ухвалою суду від 09.08.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У встановлений судом строк відзив на позов від інших відповідачів та письмових пояснень від третьої особи не надходило. Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13.06.2016 року між ТОВ «Довіра та Гарантія» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір факторингу № 13/06/16, відповідно до умов якого до ТОВ «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року. В подальшому ТОВ «Довіра та Гарантія» відступило право вимоги за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року до ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс», на підставі договору факторингу №29/01/19-2 від 29.01.2019 року, на підставі чого до ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року. 30.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. було вчинено виконавчий напис № 2852, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» заборгованість за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року в розмірі 49650,72 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 48 160,31 грн., заборгованості за відсотками 1490,41 грн. Як вбачається з виконавчого напису, заборгованість виникла за кредитним договором № 2008792855 від 30.05.2014 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України 22 лютого 2012р. № 296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012р. за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017р. у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії) свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський Суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887 цс 17. Таким чином, у зв`язку з тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття», такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу, були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором. Як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась за період часу з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року, про що зазначено у виконавчому написі. Крім того стороною відповідача не надано доказів того, що кредитний договір, за який здійснюється стягнення, було нотаріально посвідчено. Таким чином, вимога позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання договорів факторингу недійсними, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3. 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин. що вчиняється батьками (усиновлювачами). не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договорів факторингу, згідно вимог ст. ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу позивача, зазначену в кредитному договорі, від імені ТОВ «ФК «Прайм Альянс» направлено повідомлення про відступлення права вимоги. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Разом з тим, позивачем не наведено та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення спірними договорами факторингу його прав та інтересів, тому вимога позивача про визнання договорів факторингу недійсними не підлягає задоволенню. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги в частині зобов`язання приватного виконавця припинити будь-яке нарахування та стягнення грошових коштів на спірним виконавчим написом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Так, рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є підставою для припинення виконавчих дій з виконання такого напису. Зазначене свідчить, що питання припинення будь-яке нарахування та стягнення грошових коштів на спірним виконавчим написом є похідним від вирішення питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, ухвалою Приморсього районного суду міста Одеси від 20.10.2020 року у даній справі у відкритті провадження за поховною вимогою про припинення будь-якого нарахування та стягнення грошових коштів на спірним виконавчим написом було відмовлено. Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, судом відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними у ній матеріалами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача-3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial