Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

07.07.2021 концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з березня 2019 року по січень 2021 року позивач надав відповідачеві послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 3 218,67 грн. Відповідач здійснив часткову оплату заборгованості розміром 148,50 грн. Претензій від відповідача щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості загальним розміром 3 102,73 грн., 3% річних розміром 23,24 грн., а також судовий збір розміром 2 270,00 грн., та повернути надміру сплачений судовий зір розміром 1 753,00 грн. Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено публічне акціонерне товариством «Родовід банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Родовід банк» Караченцева Артема Юрійовича, встановлено строки для подання заяв по суті справи, перше судове засідання призначене на 08.09.2021 о 13:30 год. без повідомлення сторін (а.с. 90). Заяв по суті справи від сторін не надходило. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що з 2006 по 2013 р. по приміщенню була переплата за теплопостачання по 1 500 грн. за місяць внаслідок невірного обчислення відповідачем суми послуг до сплати, а тому сплачені суми зарахували на погашення майбутніх платежів. Крім того, Ѕ вказаного приміщення належала його колишній дружині внаслідок розподілу майна. Проте, через наявність арешту на вказане нежитлове приміщення, право власності на приміщення не було перереєстроване. Крім того, на даний час він не є власником приміщення, воно належить ПАТ «Родовід банк». Вважав, що не повинен сплачувати вказану заборгованість, а тому просив у позові відмовити повністю. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснень по суті справи не надав. З урахуванням положень ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Як випливає зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів від 08.12.2020 № 236018471, приміщення 30 в будинку [ADDRESS] , що є об`єктом опалення, за яким позивачем надавались відповідні послуги, 05.11.2020 перейшло у власність ПАТ «Родовід Банк» (ЄДРПОУ 14349442) на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 981 від 05.11.2020, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. (а.с. 14). З інформації з офіційного веб-сайту Національного банку України випливає, що вказаний Банк 25.02.2016 віднесено до категорії неплатоспроможних, а 19.12.2017 прийнято рішення про його ліквідацію. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 313 від 11.02.2020 про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Родовід Банк». Відповідно до зазначеного рішення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Родовід Банк» з 12.02.2020 призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Караченцева А.Ю., якому делеговані всі повноваження ліквідатора АТ «РОДОВІД БАНК», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що період заборгованості, за який заявлено вимоги до відповідача, становить з березня 2019 року по листопад 2020 р. На цей час власником приміщення був відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 30.01.2006 (а.с. 10), право власності за яким зареєстроване 16.08.2006 (а.с. 12). Інформація про наявність інших власників вказаного нежилого приміщення у спірний період в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня. Так, 01.09.2006 між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі» укладено договір № 202743 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді відповідачу, а відповідач - прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до нього, що є його невід`ємними частинами (а.с. 37-42). 01.08.2008 до цього договору його сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою внесено зміни до додатку № 5 до вищезазначеного договору, яким встановлювались тарифи на теплову енергію (а.с. 50). 21.06.2016 до вказаного договору укладено додаткову угоду № 2, якою визначено нову редакцію пп. 1.1, 2.1, 6.10 договору та змінено розділ «Юридичні адреси сторін та платіжні реквізити і підписи сторін», додатки № 1, № 4 до договору (а.с. 51). На виконання умов вищевказаного договору позивач Концерн «МТМ» протягом періоду з березня 2019 року по листопад 2020 року надав у вищезазначене нежитлове приміщення послуги постачання теплової енергії в гарячій воді у приміщення відповідача на загальну суму 3 218,67 грн., з яких відповідачем було здійснено часткову оплату розміром 148,50 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 59). Відповідачем зазначений акт звірки взаємних розрахунків спростований не був у встановленому процесуальним законом порядку з урахуванням принципу змагальності. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній у спірний період) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 (далі - Правила), послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір). Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача. Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Стаття 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач посилався на наявність по особовому рахунку переплати за попередні періоди. У той же час, з долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості випливає, що заборгованість виникла з березня 2019 р. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що переплата попередніх періодів була врахована, а тому нарахування заборгованості почалось із березня 2019 р. Раніше відповідачеві борг не виставлявся, незважаючи на те, що оплата у поточних періодах ним не вносилась, з урахуванням переплати попередніх періодів. Також, відповідач в обґрунтування заперечень проти позову посилався на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11.12.2013 у справі № 22-ц/778/4306/2013, яким скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013 та ухвалено нове рішення, яким, серед іншого, поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частині за кожним на нежитлове приміщення 30 в будинку [ADDRESS] . Разом із тим, згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів від 08.12.2020 № 236018471 ані відповідач, ані [PERSON] не зареєстрували за собою право власності на Ѕ частину вказаного приміщення за кожним після ухвалення рішення Апеляційним судом Запорізької області від 11.12.2013. Відтак, право власності на Ѕ частину вказаного приміщення [PERSON] не набула, а тому твердження відповідача про наявність у [PERSON] обов`язку з оплати заборгованості по теплопостачанню є хибними. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Отже, враховуючи, що у період з березня 2019 р. по листопад 2020 р. саме відповідач був власником приміщення 30 в будинку [ADDRESS] , а відтак і споживачем послуг, що надавались Концерном «Міські теплові мережі» за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором щодо оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води виконував неналежним чином, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості розміром 3 102,73 грн. та 3% річних від простроченої суми розміром 23,24 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до наданих позивачем розрахунків (а.с. 59-61). Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 2), а також з відповідача на користь держави - сума недоплаченого позивачем судового збору у розмірі 168,00 грн. Вимоги позивача про повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 1 753,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки перевіркою повноти сплати судового збору, проведеною в порядку ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що до суду станом на момент ухвалення рішення у справі не надійшло підтвердження Казначейства про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Разом із тим, зазначена обставина не перешкоджає позивачу звернутися до суду із відповідною заявою про повернення надміру сплаченого судового збору після його зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved