Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

\~\~ Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Краматорськміжрайтепломережа» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надану теплову енергію, посилаючись на наступні обставини. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Краматорськміжрайтепломережа», яке є структурним підрозділом, виробляє теплову енергію для забезпечення споживачів послугами з централізованого опалення. Позивач надав теплову енергію у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідач використовував надану послугу для задоволення власних потреб та не відмовлялася від цієї послуги. На підприємстві позивача на ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що відповідає вищевказаній квартирі та відповідно до якого нараховується плата за теплову енергію. Просили стягнути з відповідача на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Краматорськміжрайтепломережа» заборгованість за надану теплову енергію, яка утворилась за період з 01.08.1998 року по 31.07.2021 року включно, по особовому рахунку № [NUMBER] , в розмірі 55814,91 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України втрату від інфляційних процесів в розмірі 51921,04 грн., 3% річних в розмірі 9879,63 грн., та судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з позовом в розмірі 2270,00 грн. 07.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вказав, що позивач безпідставно нарахував борг у розмірі 117615,58 гривень за період з 01.08.1998 року по 31.07.2021 року, так як він є власником квартири з 30.07.2010 року. Вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності та не надано копій рішень про встановлення тарифів та розрахунку калькуляції за тарифами. Також, позивач вимагає оплати інфляц2ійних збитків та 3% річних, однак Законом України «Про житлово-комунальні послуги» закріплена правова норма щодо відповідальності лише у вигляді пені. Просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення. 21.12.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого надав обґрунтування суми вимог. Зазначив, що за весь період, який підлягає стягненню, боржник на адресу позивача з письмовими заявами щодо укладення договору у письмовій формі або заявами з незгодою з деякими пунктами договору, не звертався. Щодо застосування строку позовної давності, зазначив, що 23.06.2020 року Краматорським міським судом Донецької області по справі № 234/8538/20 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на їх користь заборгованість за поставлену теплову енергію за період з 01.10.2017 року по 30.04.2020 рік у розмірі 20631,61 гривень. Ухвалою від 21.08.2020 року судовий наказ було скасовано. Вважає, що звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що\~підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним кодексом України,\~законами України «Про теплопостачання»\~та «Про житлово-комунальні послуги»; Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21\~липня2005\~року №\~630 Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 лютого 2008 року №47\~«Про затвердження Рекомендацій щодо застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Так, відповідно до\~статті 1 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року №2633-IV, теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Згідно частини 6\~статті 19 зазначеного Закону\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно\~статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-IV, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. За приписами статті 19 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно частини 3 статті 20\~Закону №1875-IV\~споживач зобов`язаний, в тому числі, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися правил пожежної і газової безпеки, санітарних норм; дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом частини першої статті\~901, частини першої статті\~903 ЦК України\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Підприємством, яке надає послуги з теплопостачання до багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , є Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Краматорськміжрайтепломережа». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 30.07.2010 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно довідки про заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.08.1998 року по 31.07.2021 року за даною адресою утворилася заборгованість в сумі 55814,91 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України втрату від інфляційних процесів в розмірі 51921,04 грн., 3% річних в розмірі 9879,63 грн. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 162 ЖК України, плата за використання житловим приміщенням в домі (квартирі), що перебуває у громадянина на праві приватної власності, встановлюється згодою сторін. Сплата за комунальні послуги сплачуються, окрім квартирної плати, по ствердженим в встановленому порядку тарифу. Час внесення квартирної плати й плати за комунальні послуги ухвалюються угодою сторін. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року в справі № 226/1437/16-ц за відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Щодо зазначення представника позивача, про те, що його звернення за видачою судового наказу про стягнення боргу з відповідача є підставою для переривання позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, але не позову і подання заяви про видачу судового наказу позивач не може використовувати, з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача, а не заяви про видачу судового наказу. Аналогічну позицію підтримано Верховним судом і в постановах: Великої Палати Верховного Суду, від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц; Верховного Суду, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, від 23 травня 2018 року, у справі № 640/2704/16-ц та Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, від 29 травня 2018 року, у справі № 903/509/17. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від07липня 2020року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) зроблено висновок, що: «подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Таку ж позицію висловлено у Постанові Верховного Суду, від 11 листопада 2020 року, по справі № 464/7259/15-ц, провадження № 61-33895св18, в якій вказано, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати, згідно з частиною другою статті 264 ЦК України, з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Зважаючи на це, заява представника позивача про переривання строку позовної давності є необґрунтованою. Статтями 256, 257, 267 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630). Суд вважає, що послуги, надані у вересні 2018 року, відповідач мав оплатити до 20 жовтня 2018 року включно (тобто позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості за вересень 2018 року минала 21 жовтня 2021 року). А позивач звернувся з позовом 11.10.2021 року. Тому суд визначає, що позивач має право на стягнення за надані послуги з вересня 2018 року. Таким чином, сума заборгованості за надані послуги за період з 01.09.2018 року до 31.07.2021 року включно становить 23793,47 гривень. Таким чином, враховуючи, що відповідач є власником квартири, суд вважає, що вимоги позивача повинні бути задоволені, однак заборгованість варто стягнути в межах строку позовної давності, що передбачено ст. 257 ЦК України, тобто з 01 вересня 2018 року по 31 липня 2021 року, що становить 23793,47 гривень. Згідно з частиною 2\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 266 ЦК України\~з і спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Враховуючи наведене та ті обставини, що відповідач у встановлені законом строки не вносила плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2530,05 гривень та 3% річних в сумі 1024,74 грн. за період прострочки виконання зобов`язань з 01.09.2018 року до 31.07.2021 року. З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як зазначено в абзаці 2 статті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Отже, позовні вимоги були задоволені частково, а тому судовий збір, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, необхідно стягнути з відповідача у розмірі 527,83 гривень. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial