Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» в жовтні 2020 році звернулася до Вишгородського районного суду Київської обалсті з даним позовом посилаючись на те, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року № КИ/3221884000:25:003/00010222 відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,0439 га для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. 24.01.2014 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив вказану земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004 на користь [PERSON] . Розпорядженням Вишгородської РДА від 20.02.2014 № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. Позивач зазначає, що Головне управління Держземагентства у Київській області розпорядилося земельною ділянкою та змінило цільове призначення земель лісогосподарського призначення з перевищенням передбачених законом повноважень, оскільки вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень, однак жодного рішення Кабінетом Міністрів України щодо даної спірної земельної ділянку не приймалося. Вважає, що порушення порядку зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання(передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Крім того, вважає, що спірна земельна ділянка набута у приватну власність всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р. А тому, оскільки оспорюваним наказом порушено інтереси держави позивач звернувся до суду та просить визнати недійсними наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року за № КИ/3221884000:25:003/00010222 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність»; витребувати на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004, яка розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.12.2020 року дану справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. В ході судового розгляду 31.03.2021 року позивач подав до суду заяву зміну предмету позову, змінивши свої вимоги в частині витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] та просить повернути у постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004. 12.10.2021 року від представника Головного управління Держгеокадастру у Київській області Горбатюк І.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву згідно, з яким Головне управління Держгеокадастру у Київській області проти позову заперечує. Вважає, що будь-яких прав чи законних інтересів позивача Головне управління не порушувало, в ході реалізації своїх повноважень у відповідності ст. 122 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) було видано оспорюваний наказ. Крім того зазначено, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили наявність накладання на землі лісового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004. А тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 13.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Савицького А.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву згідно, з яким відповідач проти позову заперечує. Вважає, що наданий суду в якості доказу Державний акт на право постійного користування землею, виданий Вищедубечанському держлісгоспу на території Лебедівської сільської ради ІІ-КВІ № 003309 не можна прийняти як належний та допустимий доказ, оскільки законодавство, яке діяло на час видачі державного акту на право постійного користування ІІ-КВ № 003309 передбачало обов`язкову реєстрацію таких державних актів сільськими, селищними, міськими районними радами народних депутатів, як необхідну умову для видачі. Відомості про реєстрацію вказаного акту у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею відсутні. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують погодження картографічних матеріалів лісовпорядкування з органом землевпорядкування Вишгородського району, а також відсутні докази їх затвердження територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням з територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Таким чином, вважає, що картографічні матеріали та лист ВО «Держліспроект» не мають самостійного доказового значення та не підтверджують перебування спірної земельної ділянки в користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Крім того, вважає, що інформація наведена в листі ВО «Укрдержліспроект» щодо накладення земельних ділянок є результатом проведення топографо-геодезичних робіт, відсутній підпис сертифікованого інженера-геодезиста, на публічній кадастровій карті межі земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» відсутні. Щодо неможливості застосування способу захисту права шляхом пред`явлення негаторного позову зазначає, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку за відповідачем було належним чином оформлене та зареєстроване, що свідчить про юридичне вибуття спірного майна з володіння ДП «Вищедубечанське лісове господарство» правові підстави для застосування правового механізму захисту у вигляді негаторного позову на підставі ст. 391 ЦК України відсутні. Також вважає, що позивач пропустив строк звернення з даним позовом до суду, оскільки у позивача була об`єктивна можливість знати про передачу спірної земельної ділянки ще з часу виникнення спірних правовідносин у 2013 році, а до суду звернувся у 2020 році. Крім того у позові не обґрунтовано і не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності. А тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строк позовної давності. 09.11.2021 року до суду подана від представника позивача Кілічава Т.М. відповідь на відзив від представника відповідача Савицького А.О. обґрунтовуючи тим, що спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісового фонду, відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та технічною документацією. Вказує, що жодного рішення про вилучення цих земель з постійного користування лісгоспу або щодо добровільної відмови не існує. Щодо чинності державного акту на право постійного користування зазначила, що висновки рішення суду про чинність вказаного державного акту не є встановленою обставиною по справі, оскільки обставини чинності державного акту ІІ-КВ № 003309 не з`ясовувались та не стосувались безпосередньо предмета доказування по справі, відсутність відмітки в державному акті про його реєстрацію в журналі реєстрації державних актів не спростовує дійсність/чинність державного акту, який ніким не скасований, доказів щодо відсутності запису в книзі державних актів стороною відповідача не надано, державний акт не оскаржувався та є чинним. Також зазначила, що інформація ВО «Укрдержліспроект» є належним доказом по справі, надання доказів про проведення затвердження матеріалів лісовпорядкування не є обов`язковим для доведення факту права постійного лісовпорядкування. Щодо позовної давності зазначила, що такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, з посиланням на практику Верховного Суду. А тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 02.06.2021 року до суду надійшли пояснення від представника третої особи - в інтересах Кабінету Міністрів України Круль Д.О., в яких зазначає, що Кабінет Міністрів України підтримує заявлені позовні вимоги, оскільки на момент відведення спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення лісового фонду Лебедівського лісництва та погодження на вилучення земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не надавало, а тому вони незаконно вибули з постійного користування ДП та з власності розпорядника Кабінету Міністрів України. А тому єдиним належним способом захисту порушеного права власності є витребування даної земельної ділянки з незаконного володіння. Крім цього, до повноважень Кабінету Міністрів України не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно користувачів земельних ділянок, тощо. А тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Кілічава М.М. в судове засідання не з`явилася, до суду надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність на підставі наявних у матеріалів справи, позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Головне управління держгеокадастру у Київській області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, раніше поданому відзиві на позовну заяву заперечив проти позову. Відповідачі: [PERSON] , Вишгородська районна державна адміністрація Київської області та [PERSON] судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв та клопотань до суду не надіслали. Треті особи: Представник Кабінету Міністрів України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, раніше поданих поясненнях позов підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в позові Представник Державного агентства лісових ресурсів України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяв та клопотань до суду від них не надходило. Суд важає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися за наявноми матеріалів справи. Дослідившит матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статті 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року № КИ/3221884000:25:003/00010222 відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,0439 га, кадастровий номер 3221884000:25:003:0004 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року № 24 відчужив земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004 на користь [PERSON] . Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 20.02.2014 року № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України визначено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Згідно зі статтею 7 ЛК України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Відповідно до статті 8 ЛК України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України). Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Крім того, Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (ч.ч. 1, 2 ст. 1 ЗУ «Про Кабінет Міністрів України»). Відповідно до ст. 13 ЗК України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель, викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом, координація проведення земельної реформи розроблення і забезпечення виконання, загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, встановлення порядку проведення моніторингу земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до листа Кабінету Міністрів України від 04.08.2017р. № 6977/0/2-17, рішення щодо вилучення та/або зміну цільового призначення земельних лісових ділянок з кадастровими номерами, зокрема 3221884000:25:003:0004, що розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району та які перебували у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», не приймалося. Також, відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів України від 15.08.2017 року № 5996-17, зазначено, що Держлісагенство не погоджувало проектів землеустрою та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004. Таким чином, судом вбачаються порушення порядку виділення земельної ділянки. Доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Савицького А.О. про відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, суд вважає необґрунтованими, оскільки на підтвердження факту віднесення земельної ділянки, площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004 до земель лісогосподарського призначення надано інформацію ВО «Укрдержліспроект» від 06.02.2017 року з графічними матеріалами, відповідно до яких спірна земельна ділянка знаходиться у кварталі 406 Приморського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство», відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року, а тому є належними доказами підтвердження факту належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. Звертаючись до суду із вказаним позовом, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» обґрунтовує свої вимоги тим, що такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки у зв`язку із чим, просив визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства про затвердження документації із землеустрою та надані земельної ділянки у власність, а також повернути у постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004. Однак, суд не може погодитись із даною позицією позивача, виходячи з наступного. Відповідно до положення статті 256 та статті 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи зі змісту статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Відомості, які стали підставою для пред`явлення даного позову є відкритими, а також враховуючи що наявні у позивача матеріали лісовпорядкування, на які посилається позивач складались в 2014 році (після вибуття спірної земельної ділянки з державної власності) ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не лише могло бути обізнаним про порушення свого права, але і зобов`язане було знати про стан власності, право користування якою йому належить, оскільки мало у своєму розпорядженні матеріали лісовпорядкування та не було обмежено у доступі до державного земельного кадастру і державного реєстру речових прав. Разом із тим, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення вказаних порушень протягом позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту. Тобто, ДП«Вищедубечанське лісове господарство» в силу наділених повноважень міг довідатися про порушене право з моменту винесення Головним управлінням Держземагентсва у Київській області оспорюваного наказу - 11.12.2013 року. Позивач повинен довести той факт, що він не зміг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У той же час у позові не обґрунтовано і в суді не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності. Таким чином, на час звернення ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з вказаним позовом строк позовної давності сплив. У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Зважаючи на те, що під час розгляду справи в суді, представником відповідача [PERSON] - адвоком Савицьким А.О. було надано клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає дане клопотання обґрунтованим та таким, що не може бути проігнороване, а тому підлягає задоволенню. Крім того, звертаючись до суду, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» наголошувало на тому, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності незаконно, а тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність. Суд, дослідивши матеріали справи, надаючи правову оцінку позову, не може погодитися із такою позицією позивача виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] після отримання у 2013 році у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0004 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відчужив земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] . У подальшому, розпорядженням Вишгородської РДА було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки на ведення індивідуального садівництва. Таким чином, особа, якій було виділено спірну земельну ділянку на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Київській області від 11.12.2013 року, відчужила свою земельну ділянку на платній основі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України, передбачає, що право власності па землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянці також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] набув права власності на спірну земельну ділянку у 2014 році у законний спосіб, а саме уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України («Недійсність правочину») недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу земельної ділянки ніким не оспорювався та суду не надано доказів, щодо визнання вказаного договору недійсним або нікчемним. Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод. Відповідно ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Відповідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю. Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України, набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п.п. а, б ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття відповідачем права власності на земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі чинних і ніким не оспорених договорів купівлі-продажу на оплатній основі. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Право власності на земельну ділянку відповідно до статті 140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Доказів вчинення [PERSON] , як власником спірної земельної ділянки будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Раймондо та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За таких обставин, позбавлення [PERSON] права власності на земельну ділянку, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у його право власності, оскільки вказана особа набула права власності на підставі оплатних договорів купівлі продажу. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником, або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява № 29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «Належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З матеріалів справи вбачається, що первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою шляхом прийняття рішень державним органом, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державної власністю. В подальшому майно набуто у власність за відплатними правочинами особа, яка мали право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочинів та їх визнання державними органами, про що свідчить державна реєстрація цих правочинів. Що стосується доводів позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин строків позовної давності внаслідок подачі негаторного позову, то суд зазначає наступне. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Виходячи з аналізу статті 387 ЦК на думку суду свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично -фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично»- юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього переоформлено на іншого суб`єкта; Очевидно, що з урахуванням специфіки правового режиму рухомих та нерухомих речей, фізичне вибуття речі із володіння стосується саме рухомих речей, натомість юридичне вибуття майна з володіння, з урахуванням існування реєстраційного підтвердження володіння, - нерухомих. При цьому відносно нерухомих речей може мати місце фізичне та юридичне вибуття речі з володіння. У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, товолодіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Отже, для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність/відсутність володіння у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника є володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість власник, який позбавлений володіння (фізичного чи/та «юридичного»), і пред`являє вимогу про відновлення володіння, то така вимога має кваліфікуватися як віндикаційний позов. З цих підстав строки позовної давності підлягають застосуванню в цій справі, в якій пред`явлено саме віндикаційний, а не негаторний позов. Відповідно до роз`яснень даних у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Відтак в задоволенні позову, слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду. З урахуванням положення статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed