Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ПрАТ «НВО «Созидатель» надає комунальні послуги мешканцям будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і [PERSON] , який є власником квартири № 74 у вказаному будинку. Відповідач порушує зобов`язання щодо оплати за надані житлово-комунальні послуги, у зв`язку із чим, за період з 01.09.2018 року по 01.01.2019 року, за останнім виник борг у розмірі 3821,15 гривень. За розрахунком представника позивача, розмір неустойки складає 1414,51 гривні, з яких: інфляційні витрати - 1014,08 гривень; три відсотки річних - 400,42 гривень. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 3821,15 грн., інфляційні витрати в сумі 1014,08 грн., три відсотки річних в сумі 400,42 грн., а також судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2270 грн. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 20 липня 2021 року від представника позивача - Єлістратової В.Ю. надійшло клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому зазначено, що у з`вязку з тим, що [PERSON] 19 липня 2021 року сплатив заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги вже після відкриття провадження у справі, представник позивача вважає за доцільне зменшити розмір позовних вимог та просить стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в сумі 1014,08 грн., три відсотки річних в сумі 400,42 грн., а також судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2270 грн. 01 вересня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги ПАТ «НВО «Созидатель» вважає безпідставними, необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У позові не зазначені, які досудові способи врегулювання спору з відповідачем було вжито. До 18.07.2021 року відповідач взагалі не знав про існування заборгованості. Після отримання даної інформації, відповідач 19.07.2021 року, до відкриття провадження по справі сплатив зазначену заборгованість. Позивач в якості доказу не надає акту звірки щодо нарахованої та сплаченої суми внесків. Крім того, позивачем надано розрахунок інфляційних витрат на 3% річних за період з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року, який не може бути належним доказом, оскільки не зрозуміло як він здійснювався та неможливо перевірити його правильність. Так, з січня 2018 по травень 2018 року відповідачем було здійснено ряд платежів, однак відомості про це відсутні. 06 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив в якому зазначено, що відповідач повністю сплатив свій борг перед позивачем, тим самим визнавши його. Позивач кожного надсилав/передавав рахунки та інформаційні повідомлення. На думку представника позивача, відомості, викладені у відзиві на позовну заяву свідчать лише про те, що відповідач не бажає нести додаткові витрати і компенсації. 05 жовтня 2021 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому останні зазначає, що у відповіді на відзиві позивач стверджує, що формування заборгованості доводиться за період 01.09.2018 року - 01.01.2019 року. При цьому нарахування інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами обчислюється з 01.01.2018 року, а тому відповідач не згоден нарахуванням даних коштів. Крім того, відповідач зазначає, що позивач мав направити вимогу щодо сплати наявної заборгованості, однак позивач не звертався до відповідача та доказів цього не надав суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість через канцелярію суду подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення повних вимог в повному обсязі. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ПрАТ «НВО «Созидатель» є виконавцем комунальних послуг з утримання будинку і прибудинкової території, а також забезпечення надання інших комунальних послуг через приєднані зовнішньобудинкові мережі у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження наявності у позивача право вимоги за комунальні послуги надано - договір про постачання електричної енергії № 018001 від 01 квітня 2011 року укладений між ВАТ «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго» та АТ закритого типу «НВО «Созидатель» свідоцтво № 0400000274 про відповідальність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандарті, будівельних норм і правил. Між ПрАТ «НВО «Созидатель» та відповідачем встановилися фактичні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до виписки з особового рахунку [PERSON] (кв. [ADDRESS] , сальдо на 01.01.2018 року, борг за минулий рік 4821,15 гривень, нараховано за січень 2019 року 4821,15 гривень, оплата 07.07.2020 року - 1000 гривень, сальдо на 30.06.2021 року 3821,15 гривень. Вказану заборгованість у розмірі 3821,15 гривень [PERSON] сплатив, що підтверджується меморіальним ордером № @2PL824986 від 19.07.2021 року та довідкою щодо підтвердження відсутності заборгованості, в якій зазначено про відсутність заборгованості оплати за фактично спожиті житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , о/о 25074 (за період заборгованості 01.09.2018 року-01.01.2019 року), сплаченої 19.07.2021 року. Разом з тим, користуючись своїм правом на отримання компенсації за прострочення грошового зобов`язання, представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми, що передбачено ЦК України. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Представником позивача здійснено та надано суду розрахунок інфляційних збитків на суму заборгованості 3821,15 гривень з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року, відповідно до якого розмір інфляційні втрати за вказаний період складають 1014,09 гривень (за формулою: сума боргу *індекс інфляції/100% - Сума боргу). Також суду надано розрахунок відсотків за користування грошовими коштами на суму заборгованості 3821,15 гривень з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року, 1276 днів прострочення, згідно з яким розмір 3% річних складає 400,42 гривень (за формулою Сума боргу*Процентна ставка/100%/365 днів*кількість днів). Розмір три проценти річних від простроченої суми розраховується за наступною формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником зобов`язання, його борг складатиме: основну суму богу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Представник позивача зазначає, що заборгованість позивача у розмірі 3821,15 гривень за період з 01.09.2018 - 01.01.2019 року. При цьому, розрахунок інфляційних збитків та три процентів річних за прострочене грошове зобов`язання у вказаному розмірі здійснено за період з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року. Однак, відповідно до рахунку № [NUMBER] за січень 2018 року, станом на 01.01.2018 року за відповідачем наявна переплата за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 0,87 гривень, а відповідно до виписки з особового рахунку заборгованість за відповідачем виникла у 2018 році Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Оплата житло-комунальних послуг є щомісячним платежем, а тому розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а тому розрахунок 3% річних (в порядку ст. 625 ЦК України) необхідно здійснювати з урахуванням інформації щодо кінцевої дати для внесення плати за послуги, за наступною формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Таким чином, судом встановлено, що нарахування інфляційних збитків та три процентів річних за прострочене грошове зобов`язання, було здійснено, в тому числі, і за період в якому була відсутня заборгованість, що суперечить чинному законодавству, а наданий суду розрахунок три процентів річних за прострочене грошове зобов`язання виконано невірно. Разом з тим, суду не надано детального розрахунку заборгованості (за кожен місяць її виникнення), а також інформації щодо кінцевої дати для внесення щомісячного платежу за житлово-комунальні послуги. Без зазначеної інформації суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок інфляційних збитків та три процентів річних за прострочене грошове зобов`язання у розмірі 3821,15 гривень, оскільки, зокрема, неможливо встановити дату виникнення заборгованості. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Судом встановлено, що за відповідачем дійсно була наявна заборгованість, яку останній сплатив, що свідчить про визнання відповідачем боргу за надані послуги та наявність у позивача права, у відповідності до ст. 625 ЦК України, вимоги щодо сплати інфляційних збитків та трьох процентів річних. Однак, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо початку виникнення заборгованості щомісячних комунальних платежів, її розмір (із визначенням за кожен місяць), оскільки такі обставини мають істотне значення при здійсненні розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» до [PERSON] щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, в порядку ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати з оплати судового збору, що понесені позивачем, покладаються на нього.

Outcome: dismissed