Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

Державна установа «Інститут охорони ґрунтів України» (далі - ДУ «Інститут охорони ґрунтів України», позивач) в особі представника - тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора Зайцева Ю.О., звернулося до суду із позовом до [PERSON] , (далі відповідач), в якому зазначило, що 20.06.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна» та ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс АК/6730452), яким було застраховано цивільну відповідальність володільця забезпеченого транспортного засобу «ГАЗ-31105», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , строк дії з 21.06.2017 року по 20.06.2018 року. 29.09.2017 року в смт Макарів Київської області по вул. Леніна сталася автопригода за участю забезпеченого транспортного засобу «ГАЗ-31105», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, та автомобілем «Audi», в результаті чого автомобілям було завдано пошкоджень, а їх власникам шкоди. Винними у спричиненні ДТП, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, було визнано [PERSON] згідно постанови Макарівського районного суду Київської області від 13.12.2017 року по справі №370/2127/17. На час скоєння ДТП автомобіль «ГАЗ-31105», д.н.з. [NUMBER] , належав на праві власності позивачу, а відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем. 22.11.2018 року рішенням Господарського суду міста Києва стягнуто з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» грошові кошти: збитки в порядку регресу - 23585,39 грн. та судовий збір - 1762,00 грн. На підставі листа Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві щодо виконання рішення суду, позивачем 25.03.2021 року проведено розрахунок з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» в повному обсязі. Позивач вказує, що [PERSON] , у встановленому законом порядку не повідомила позивача про настання страхового випадку і про дане ДТП, та позивач як роботодавець відповідача зазнав матеріальних витрат, спричинених працівником, а відтак має право зворотної вимоги до винної особи. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 25347,39 грн., виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на ст. ст. 1166, 1191 ЦК України, ст. ст. 3, 22, 35.1, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також позивач просив стягнути 2379,00 грн., судових витрат. Ухвалою суду від 01.11.2021 року позовну заяву ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Вказану ухвалу суду та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 11.11.2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №0800105467520 (а.с. 34). Відповідно у встановлений судом строк відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав.бУ зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справі, суд встановив наступне. Відповідно до Наказу ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» №159-К від 13.11.2015 року (а.с. 16), [PERSON] прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів відділу матеріально-технічного та господарського забезпечення з 17.11.2015 року. Відповідно до Наказу ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» №230-К від 10.09.2021 року (а.с. 17), [PERSON] звільнено за угодою сторін з 13.09.2021 року. Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за вх.№741/02 від 23.03.2021 року (а.с. 18-19), зобов`язано ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» протягом п`яти робочих днів з дати отримання запиту здійснити безспірне списання коштів згідно наказу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 року по справі №910/11860/18. Згідно Виписки за період з 25.03.2021 року по 25.03.20221 року Державної казначейської служби України, м. Київ (а.с. 20), ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» відповідно до наказу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 року по справі №910/11860/18 виплачена ПАТ «СТ «Провідна» збитки в порядку регресу в сумі 25347,39 грн. 25.03.2021 року позивачем під розпис вручено відповідачу [PERSON] претензію (а.с. 21-24) про добровільне відшкодування завданих збитків в сумі 23585,39 грн. та судового збору в сумі 1762,00 грн. Вирішуючи вимоги позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У підпункті "ґ" 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Такий обов`язок встановлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов`язаннях. Зазначена правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16.01.2019 року, справа №208/7291/13-ц, від 20.02.2019 року, справа №753/18489/15-ц, від 13.03.2019 року справа №495/8394/15-ц, від 10.04.2019 року у справі № 724/1009/16-ц. Враховуючи вищевикладене, до предмету доказування у даній справі перш за все входить встановлення особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, яка відповідно несе цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду і яка в порядку регресу несе цивільно-правову відповідальність перед роботодавцем у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно вказаної норми докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що постановою Макарівського районного суду Київської області від 13.12.2017 року у справі №370/2127/17 відповідача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, тобто встановлено його протиправну поведінку, вину, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіянням шкоди, однак на підтвердження цієї обставини самої постанови суду до позову не додано. Крім того на обґрунтування позовних вимог позивачем додано до позову роздруківку з інтернет-ресурсу ipLex рішення Господарського суду міста Києва №910/11860/18 від 22.11.2018 року (а.с. 10-15). Вказаний доказ не може бути прийнятий судом як належний та допустимий, оскільки текст вказаного рішення знеособлений та з його змісту неможливо встановити, що він ухвалений відносно відповідача. При цьому, вказаний доказ є недопустимим, оскільки копія рішення суду не засвідчена в установленому законом порядку. Суд звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Порядок засвідчення копій судових рішень визначається Інстукцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах, затвердженою наказом ДСА України 20.08.2019 № 814, відповідно до якої належним чином засвідчена копія рішення суду має містити підпис відповідальної особи суду, скріплений печаткою, та має містити відмітку про набрання рішенням суду законної сили. З наданих же позивачем та загаданих вище листа Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за вх.№741/02 від 23.03.2021 року та Виписки про перерахування коштів Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» на користь ПАТ «СТ «Провідна» в порядку регресу коштів в сумі 25347,39 грн., не вбачається природа цих виплат, тобто, що ці кошти виплачені позивачем саме в порядку регресу виплаченого ПАТ «СТ «Провідна» страхового відшкодування в результаті страхового випадку, а саме ДТП, що сталось з вини відповідача, а відтак і відсутнє підтвердження права зворотної вимоги позивача до відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач у порушення норм ЦПК України не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилався в обґрунтування позову, зокрема винність відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, який відповідно має нести цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Поряд з цим слід роз`яснити позивачу, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, надміру сплачена сума судового збору може бути повернена за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Так позивачем при подачі вказаного позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2379,00 грн. замість потрібних 2270,00 грн., відтак розмір надміру сплаченого судового збору становить 109,00 грн. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed