Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Н.А. про визнання недійсним договору. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що позивач є власником 3/5 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності. Власником 2/5 частин вищезазначеної квартири була бабуся позивача - [PERSON] . 05 квітня 2018 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 13 березня 2020 року між [PERSON] та відповідачем також укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . З 1997 по 2003 роки вищезазначена квартира батьками позивача була за власні кошти перепланована, в наслідок чого її площа збільшилась до 90 кв.м,, проте при укладені договорів дарування частки квартири нотаріусам були надані технічні паспорти, які виготовлені до 1997 року та не мають відмітки про перепланування квартири та збільшення її розміру. При укладанні спірних договорів дарування оцінка вартості часток квартири проходила без урахування збільшеної внаслідок перепланування площі квартири та без огляду самого об`єкту нерухомого майна. Таким чином, загальна площа квартири за адресою: [ADDRESS] фактично не відповідає площі, яка зазначена у договорах дарування. Також у договорах дарування міститься інформація про відсутність перепланування, що не відповідає фактичним обставинам. Крім того, [PERSON] , ніколи раніше не була знайома з [PERSON] , що підтверджується показами сусідів, друзів, членів родини та не мала наміру дарувати належну їй частину квартири незнайомій людині. За таких обставин вказані договори укладені з метою приховання іншого правочину та є удаваними правочинами, а відтак мають бути визнані недійсними та відновлено первинне становище шляхом повернення часток дарувальнику. Позивач в судове засідання надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив розглядати справу без його участі. Відповідач також надав заяву в якій в задоволенні позову просив відмовити та розглянути справу без його участі. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що позивач є власником 3/5 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності. Власником 2/5 частин вищезазначеної квартири була бабуся позивача - [PERSON] . 05 квітня 2018 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 20). 13 березня 2020 року між [PERSON] та відповідачем також укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 21). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження удаваності вказаних правочинів та, як наслідок цього визнання їх недійсними, а отже суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до\~ст. 141 ЦПК\~України, а саме у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed