Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, згідно вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В подальшому уточнила позовні вимоги та остаточно просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельною ділянкою розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що після смерті матері позивача [PERSON] - [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON] ), яка померла [INFO] відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Факт родинних відносин позивача з померлою підтверджується свідоцтвом про народження, та свідоцтвом про одруження відповідно до якого вона змінила прізвище « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] ». В установлений законодавством термін півроку, позивач подала заяву про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. Вищевказаний факт підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.12.2020. Звертає увагу, що вона є єдиною спадкоємницею після померлої [PERSON] . З моменту відкриття спадщини і по даний час пройшло понад шість місяців, але позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та на земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.08.2021 провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. 15.09.2021 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області відкладено підготовче судове засідання з метою належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце підготовчого судового засідання. 15.09.2021 представником відповідача подано до суду відзив на позов, згідно якого останній просить в задоволені позову відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що ознайомившись з позовною заявою відповідач вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки будинок за адресою: [ADDRESS] не був введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване, тому відсутня правова підстава щодо успадкування вищевказаного будинку, так як відсутні правовстановлюючі документи. За вказаних обставин позивач мав право звернутися до суду лише з позовом про визнання за нею майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. 20.09.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив, згідно якої вона вказала, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за його технічної інвентаризації. Оскільки спірний будинок був побудований у 1965 році він не підлягав проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.11.2021 за клопотанням позивача підготовче судове засідання відкладено, продовжено строк підготовчого судового провадження на 30 днів. 13.12.2021 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові та уточненій позовній заяві. Представник відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволені відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Ципко Т.А. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 29.03.1975 Крюківським районним РАЦС м. Кременчука, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 29 березня 1979 року, та після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 10.04.1964 міським бюро РАЦС м. Кременчука Полтавської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 15.09.1984 Світловодським міським відділом РАЦС Кіровоградської області. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 05.10.2020 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). До майна померлої [PERSON] приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. заведено спадкову справу №52/2020. Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. від 31.05.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та на земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] не надано нотаріусу документи, які підтверджують право власності та підтверджують належність цього нерухомого майна спадкодавцеві. Пунктом 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради депутатів трудящих №168/29 від 21 квітня 1964 року, дозволено [PERSON] та [PERSON] забудову земельної ділянки площею 530 кв.м., виділеною колгоспом «Більшовик» Білецьківської сільради по [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] в місячний строк одержати від управління головного архітектора міста всю технічну документацію на забудову цієї ділянки і оформити її через міськкомунгосп в порядку реєстрації. На підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради депутатів трудящих №168/29 від 21 квітня 1964 року, головою архітектури м. Кременчука, старшим інженером, погоджено план забудови земельної ділянки в м. Кременчуці, площею 530 кв.м., по [ADDRESS] , на землях колгоспу «Більшовик» Білецьківської сільради (тип. проект №181-1). Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, складеного Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації Міністерства комунального господарства УССР 25 лютого 1983 року (погашено 19.05.1990), з технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації Міністерства комунального господарства УССР 19 травня 1990 року (погашено 03.03.2006), з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, складеного КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 03 березня 2006 року, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , побудовано в період з 1965 року по 1986 рік. В технічних паспортах мається відмітка «будинок не зданий в експлуатацію», відмітка «збудовано самочинно» відсутня. Рішенням Крюківського районного народного суду міста Кременчука від 25 лютого 1982 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, [PERSON] в домоволодінні по [ADDRESS] , за висновками «МБТІ» від 27 травня 197 року, виділено в користування: сіни 1-1 пл. 6,2 кв.м., передпокій 1-2 пл. 9,10 кв.м., кухню 1-5 пл. 5,1 кв.м., кладову 1-6 пл. 5,5 кв., Ѕ частину сараю літ. «Б», сарай літ. «б», які складають Ѕ ідеальної долі. Колодязь та огорожу залишено в спільному користуванні. Відповідно до висновку «МБТІ» від 25 травня 1978 року встановлено порядок користування земельною ділянкою. Відповідно до довідки, наданої КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області» 06.04.2021 за вих.№61/1404, за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 в КП «МБТІ» право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстроване. Згідно інвентарної справи станом на 03.03.2006 будинок не зданий в експлуатацію. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Частиною першої статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як встановлено судом, на час завершення будівництва житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», згідно яких підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його та не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Відповідно до п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001, зареєстрованого в Мінюсті України за № 582/5773 від 10.07.2001 не належить до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 за № 12/5-126, в якому надано роз`яснення по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до набрання чинності Постанови КМУ від 05.08.1992 № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», якою вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Окрім того, листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів», надано роз`яснення що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми цивільного законодавства, а також враховуючи, що судом не встановлено, що будівництво житлового будинку [ADDRESS] проводилось всупереч закону, суд дійшов висновку, що на час відкриття спадщини [PERSON] , належала Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За приписом ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, остання є такою, що прийняла спадщину після померлої [INFO] [PERSON] та у власності останньої на час смерті перебувала Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] , то суд дійшов висновку, що позов в частині визнання права власності в порядку спадкування Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] є законним і обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , суд дійшов таких висновків. Відповідно до витягу з Рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №156 від 27.02.1997 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадян», передано у приватну власність громадянам земельні ділянки для обслуговування жилих будинків і господарських будівель (присадибна ділянка) згідно розмірів, що підтверджуються бюро технічної інвентаризації (додаток №1, п/п №206 [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] , площею 530). Зобов`язано громадян замовити виготовлення проектної документації по передачі земельних ділянок у приватну власність та встановлення меж цих ділянок в натурі (на місцевості). Статтями 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, що діяв на час прийняття рішення виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області №156 від 27.02.1997, було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Судом встановлено, що [PERSON] державний акт на право власності на спірну земельну ділянку не видавався, як і не реєструвалось її право власності на спірну земельну ділянку, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому остання хоча і була фактичним землекористувачем, однак не набула право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги доводи позивача на те, що спірна земельна ділянка належала [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №156 від 27.02.1997 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадян», виходячи з вищевказаних норм матеріального права. Рішення органу місцевого самоврядування за відсутності правовстановлюючого документа (в якому, зокрема, мають бути вказані і межі земельної ділянки) не є достатньою підставою для виникнення права власності на земельну ділянку. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , то суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадщини і позивачка не є такою, що набула у порядку спадкування право власності на дану земельну ділянку, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Outcome: partial