Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Мироненко О.О. звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 08.06.2013 перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірваний рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.04.2021. Від шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] , який проживає разом з нею. [PERSON] вказувала, що вони з відповідачем мешкають окремо, їхній син проживає з нею у квартирі [ADDRESS] , у якій створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Позивач стверджувала, що вона матеріально забезпечена та має фінансову можливість самостійно повністю забезпечити матеріальні потреби дитини. Між позивачем та сином існує надзвичайно міцний соціальний зв`язок матері та малолітньої дитини. З цих підстав [PERSON] суд визначити місце проживання сина [PERSON] з нею. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.08.2021 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.10.2021, серед іншого, продовжено строк підготовчого провадження у справі №756/11601/21 строком на 30 (тридцять) днів. 09.12.2021 на адресу суду від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява, про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника служби, при цьому надіслано висновок від 08.12.2021 №104-10430, акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 20.10.2021 та копію акта оцінки потреб. Протокольною ухвалою суду від 20.12.2021 підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивач у засідання суду не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена. Через канцелярію суду від 18.01.2021 позивачем було подано заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, судовий збір за подачу позову не стягувати з відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся. Через канцелярію суду від 18.01.2021 відповідачем було подано заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася. Водночас, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 08.06.2013 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1093 (а.с.11). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 02.07.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1473 (а.с. 14). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2021 у справі № 756/16045/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12-13). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] мешкає з матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Позивач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.08.2018 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 15-17). Матеріалами справи засвідчується, що позивачем у квартирі [ADDRESS] створені усі умови, що необхідні для проживання та повноцінного розвитку малолітнього [PERSON] , матір дитини працевлаштована та отримує заробітну плату у розмірі, що дозволяє їй забезпечити матеріальні потреби дитини. Відповідно до характерестики наданої НВК «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей» №157 Оболонського району м. Києва, [PERSON] навчається у зазначеній школі з 01.09.2020, вихованням дитини займаються переважно мама та бабуся, які цікавляться навчанням, допомогають досягти успіху, надають допомогу класному керівнику. Хлопчик характеризується позитивно, приймає активну участь у творчому житті класу, багато читає, ввічливий та дисциплінований (а.с.20). Згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації №104-10430 від 08.12.2021 Оболонська районнау м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визначати місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Окрім того у висновку, серед іншого, вказано, що відповідач підтвердив, що не заперечує проти того, щоб син постійно проживав з матір`ю (а.с. 62-63). Як зазначалося вище, відповідач подав до суду заяву, у якій також зазначив, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини із позивачем. Слід зазначити, що надання органом опіки та піклування висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем також не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Згідно із ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У ч. 1 та 2 ст. 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Зважаючи на вік дитини, ураховуючи те, що участь малолітнього [PERSON] у розгляді справи про визначення його місця проживання може негативно позначитись на його психоемоційному стані, а тому, виходячи з інтересів дитини, суд не викликав його для участі у судовому засіданні. Відтак, суд вирішує спір між [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання їх сина виключно на підставі доказів, наданих сторонами. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 за №487/2001/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам. Виходячи із обставин справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. З огляду на викладене, враховуючи, що встановлено, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, з огляду на вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Водночас суд визначає місце проживання дитини за конкретною адресою: [ADDRESS] , що унеможливить маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати [PERSON] , [INFO] , зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не матиме змоги брати участь у її вихованні (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, сформульованій у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17, та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц). Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивач просила не стягувати судові витрати з відповідача, враховуючи вимоги ст. 13 ЦПК України, а саме диспозитивність цивільного судочинства, судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved