Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 листопада 2017 року [PERSON] затримано на підставі ч.1 ч. 2 ст. 208 КПК України. 02 листопада 2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. 03 листопада 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави. 20 листопада 2017 року [PERSON] вручено обвинувальний акт та направлено справу до суду. 30 січня 2018 року Тернопільським міськрайоннийм судом Тернопільської області подовжено строк запобіжного заходу до 30 березня 2018 року. 27 березня 2018 року варту продовжено до 25 травня 2018 року. 22 травня 2018 року варту продовжено до 19 квітня 2018 року. В подальшому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до 30 серпня 2018 року та 26 жовтня 2018 року. 21 вересня 2018 року Тернопільським міськрайоннийм судом Тернопільської області винесено Вирок у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄДРДР за №12017210010003243 від 02 листопада 2017 року про обвинувачення [PERSON] , яким [PERSON] визнано винним увчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Запобіжний захід продовжено до 20 листопада 2018 року. 16 листопада 2018 року Тернопільським апеляційний судом продовжено запобіжний захід до 14.01.2019 року. В подальшому строк запобіжного заходу продовжено до 09 березня 2019 року. 20 лютого 2019 року ухвалою Тернопільського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] та його захисника - задоволено. Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року щодо [PERSON] за ч.2 ст.185 КК України - скасовано, кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України; запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний щодо [PERSON] скасовано та звільнено [PERSON] з-під варти негайно в залі суду. 07 серпня 2019 року Верховний Суд України постановив ухвалу Тернопільського апеляційного суду залишити без змін. Позивач вважає, що незаконними діями працівників органів досудового слідства та прокуратури йому завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним пред`явленням обвинувачення, арештом та позбавленням волі протягом 21 місяця та 5 днів, яку він оцінює сумою в розмірі 129 000 (сто двадцять дев`ять тисяч) гривень. (Розрахунок: термін перебування під слідством - 21 місяць і 5 днів (5 днів = 16,67% від місяця з розрахунку 30 днів); мінімальна заробітна плата встановлена станом на 1 січня 2021 року - 6000 грн.; 22,16 місяці 6000 = 129000 грн.). Також, позивач вказав, що в період з 03.11.2017 по 25.02.2019 р. він перебував під вартою, що завдало вкрай сильних душевних страждань. В цей час він був позбавлений права вільно пересуватися, обирати місце проживання, працювати, проживати у звичному для себе житлі. Його соціальні та сімейні зв`язки в цей час примусово перервалися, він був змушений знаходитися у невластивому для себе соціальному і побутовому оточенні. Крім того, сам факт поміщення його під варту за обвинуваченням у вчиненні злочину, негативно вплинув на сприйняття його в суспільстві та завдає [PERSON] сильних душевних страждань, компенсацію за які він бажає отримати у розмірі 378240 (триста сімдесят вісім двісті сорок) гривень - (6000 4) 15,76 = 378240 грн. (де 6000 - розмір мінімальної заробітної плати; 15 місяців і 23 дні перебування під вартною, 23 дні = 76,67% від місяця з розрахунку на 30 днів). Таким чином, загальна сума моральної шкоди становить 507 240 (п`ятсот сім тисяч двісті сорок) гривень. Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09 вересня 2021 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив на позов від Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, в якому представник Головного управління Національної поліції в Тернопільській області зазначає, що ГУНП в Тернопільській області позов не визнає з наступних підстав. Представник ГУНП в Тернопільській області підтвердив існування обставин, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та постановлення відповідних судових рішень. Однак, зазначив, що позивачем не надано обґрунтованих доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди у визначеному розмірі, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Відтак, просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник Державної казначейської служби України 10 вересня 2021 року подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у встановленому ЦПК України порядку, наявність правових підстав відшкодування заявленої до стягнення моральної шкоди, а тому заявлені вимоги є необґрунтовані, документально не підтверджені, не базуються на вимогах чинного законодавства та не підлягають до задоволення. 20 вересня 2021 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області зареєстровано відзив на позов від представника Тернопільської обласної прокуратури, в якому вказано, що Тернопільська обласна прокуратура не погоджується з наведеними у позовній заяві доводами та вважає її безпідставною і необґрунтованою. Також, зазначив, що метою відшкодування моральної шкоди має бути справедлива сатисфакція за моральні страждання особи, а не її матеріальне збагачення за рахунок держави після припинення кримінального переслідування. Крім того, вказав, що доказів причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування чи прокуратури при провадженні досудового розслідування, судового розгляду та настання негативних наслідків, таких як негативні психоемоційні зміни, страждання того, не представлено. Тому, вказані обставини не можуть слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, а жодних доказів на підтвердження позовних вимог стороною позивача, не долучено. Водночас, представник Тернопільської обласної прокуратури вказав, що позивачем належно не обґрунтовано та достатніх доказів не наведено, у чому саме полягає спричинена йому моральна шкода та її підвищений розмір, не доведено неправомірності дій (рішень) відповідачів та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та шкодою, що настала. З огляду на наведене, просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивач подав відповідь на відзиви, в якій вказав, що законодавство презюмує право на відшкодування шкоди у разі закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також зазначає, що позивач не оскаржує дії чи рішення органів державної влади, а звернувся із позовом про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті незаконного перебування під слідством та судом. Відтак, позивач вважає, що у ході досудового розслідування були порушені його права та свободи, а тому просив позовні вимоги задовольнити. 28 жовтня 2021 року представником Державної казначейської служби України подано заперечення на відповідь на відзив, у якому він вказав, що відсутні законні підстави для здійснення відшкодування моральної шкоди та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Протокольною ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав та обґрунтувань, викладених у позові та відповіді на відзив, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав та мотивів викладених у відзиві. Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури у судовому засідання підтримав відзив на позов та просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України, із врахуванням позиції, яку викладено у відзиві та запереченнях. Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 02 листопада 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості, щодо кримінального провадження № 12017210010003543 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, зокрема про те, що [PERSON] , 1986 року народження, перебуваючи у приміщенні торгової зали магазину «[INFO]», що знаходиться по [ADDRESS] , шляхом вільного доступу відчинивши шухляду (касу), яка була зачинена на замок, таємно викрав із неї грошові кошти в сумі 1500 гривень. 02 листопада 2017 року у кримінальному провадженні № 12017210010003543 від 02.11.2017 змінено кримінально-правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України. 02 листопада 2017 року [PERSON] , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. 02 листопада 2017 року у кримінальному провадженні № 12017210010003543 від 02.11.2017 слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Кейса Р. В. було складено обвинувальний акт, відносно позивача за ч. 2 ст. 185 КК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2017 року, справа № 607/13716/17-к, [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 31 грудня 2017 року із визначенням розміру застави. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 16 лютого 2018 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2018 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 березня 2018 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25 травня 2018 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19 липня 2018 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2018 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26 жовтня 2018 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2018 року у справі № 607/14707/17 [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 серпня 2018 року. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року справа № 607/14707/17, позивача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14 січня 2019 року. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 09 березня 2019 року. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 20 лютого 2019 року зазначений вирок скасовано, кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний щодо [PERSON] скасовано та звільнено [PERSON] з-під варти негайно в залі суду. Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року щодо [PERSON] залишено без змін. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27 березня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис № 441, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 03.11.2017 (Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою) по 20.02.2019 (день винесення ухвали Апеляційним судом), тобто 15 місяців та 18 днів. Право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статті 56 Конституції України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Як передбачено ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у ряді випадків, у тому числі: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття справи про адміністративне правопорушення (п. 4). Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону). У положеннях ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також, у п. 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів. Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, як роз`яснив з цього приводу Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Верховним Судом України підтверджено можливість звернення особи з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в порядку цивільного судочинства. Судом установлено, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснювали досудове розслідування, та прокуратури позивач [PERSON] зазнав моральної шкоди, оскільки їх дії призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та відносин з рідними та близькими. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня)». Позиція Європейського Суду з прав людини з приводу відшкодування моральної шкоди є такою, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Виходячи з аналізу вищенаведеного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, з роз`яснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особи про підозру, [PERSON] повідомлено про підозру 02 листопада 2017 року, 21 вересня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено вирок, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, далі [PERSON] звільнено з-під варти в залі суду та 07 серпня 2019 року Верховний Суд ухвалу Тернопільського апеляційного суду залишив без змін, а тому суд приходить до переконання, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. Зокрема, він перебував під слідством та судом та утримувався під вартою протягом 15 місяців та 18 днів. У результаті незаконного засудження та перебування під вартою позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків. При цьому суд вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що [PERSON] не надав доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку заподіяння йому моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач безпідставно перебував під слідством і судом, що не могло не вплинути на його душевний стан і спосіб життя. Сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений. І внаслідок цього він зазнав моральної шкоди. Як вище зазначалося, з огляду на вимоги закону та правові позиції Верховного Суду України, особа, якій заподіяно моральної шкоди внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, не позбавлена можливості звертатися безпосередньо до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III). Аналізуючи вищезазначені обставини в даній справі, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд приходить до висновку про захист порушеного права позивача саме в обраний ним спосіб, з врахуванням правових підстав, визначених ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Як зазначалося, розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. При цьому Верховний Суд у постанові №468/901/17-ц від 04 грудня 2019 року зробив наступний правовий висновок: «Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 2.12.2015 у справі №6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.» Суд, визначаючи мінімальний розмір моральної шкоди виходить з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на січень 2022 року. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Станом на дату ухвалення означеного рішення, розмір мінімальної заробітної плати становить 6500 гривень. З урахуванням обставин справи, виходячи з обсягу душевних страждань позивача, характеру немайнових втрат, яких він зазнав, наявності вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості, враховуючи положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до переконання, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, з розрахунку за 15 місяців та 18 днів, а саме 101 400 гривень за рахунок державного бюджету України (6500 грн. * 15 місяців 18 днів). Крім того, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи із загальних засад розумності та справедливості, на думку суду, найбільш об`єктивною та такою, що може компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду, яку необхідно стягнути на користь позивача є сума у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення в його користь 120 000 гривень за рахунок державного бюджету України. Поряд з цим суд не вважає достатньо обгрунтованою вимогу позивача про стягнення суми моральної компенсації на суму 507 240 гривень, оскільки розмір моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілого, а позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено надмірного втручання в його конвенційні права позивача, що може зумовити стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди, у розмірі, який заявлений позивачем. На підставі викладеного, відповідно до ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: partial