Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся в Дніпровський районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Посилається на те, що 22 червня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір з адвокатом про надання правової допомоги. 11 червня 2021 року до цього договору між сторонами була укладена Додаткова угода щодо внесення змін стосовно строку дії договору. Відповідно до п. 2.3. договору адвокат має право зберігати грошові кошти у клієнта у разі такої потреби, умови зберігання визначаються у акті передачі на зберігання грошових коштів, а повернення грошових коштів відбувається на підставі відповідного акту. 11 грудня 2020 року на підставі договору сторонами було підписано Акт передачі на зберігання грошових коштів, відповідно до якого він передав відповідачу на зберігання 79000 гривень на наступних умовах: строк зберігання - необмежений, повернення коштів - за першою вимогою протягом 1 дня, у випадку втрати коштів - відповідач зобов`язується повернути їх йому за власний рахунок протягом 5 днів з моменту вимоги. 18 червня 2021 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. 25 червня 2021 року відповідач листом повідомив про те, що визнає свій обов`язок повернути грошові кошти, передані на зберігання, проте на даний момент не має змоги цього зробити. Просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 79000 гривень. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. З відзиву на позовну заяву відповідача вбачається, що він визнає заявлені до нього вимоги в повному обсязі. Зазначено, що він дійсно отримав від позивача кошти в сумі 79000 гривень на зберігання на підставі договору з адвокатом про надання правової допомоги від 22 червня 2018 року та Акту передачі на зберігання грошових коштів від 11 грудня 2020 року. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 червня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір з адвокатом про надання правової допомоги (а.с. 3-5). 11 червня 2021 року між сторонами була укладена Додаткова угода щодо внесення змін стосовно строку дії договору (а.с. 6). Відповідно до п. 2.3. договору в рамках цього договору адвокат має право зберігати грошові кошти у клієнта у разі такої потреби. Умови зберігання визначаються у акті передачі на зберігання грошових коштів. Повернення грошових коштів відбувається на підставі відповідного акту. 11 грудня 2020 року на підставі договору сторонами було підписано Акт передачі на зберігання грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу на зберігання 79000 гривень на наступних умовах: строк зберігання - необмежений, повернення коштів - за першою вимогою протягом 1 дня, у випадку втрати коштів - відповідач зобов`язується повернути їх йому за власний рахунок протягом 5 днів з моменту вимоги (а.с. 7). 18 червня 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів (а.с. 8). 25 червня 2021 року відповідач листом повідомив про те, що визнає свій обов`язок повернути грошові кошти, передані на зберігання, проте на даний момент не має змоги цього зробити (а.с. 9). Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, кошти не повертає. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до Акту передачі на зберігання грошових коштів від 11 грудня 2020 року позивач передав відповідачу на зберігання 79000 гривень, які просить стягн6ути з відповідача. Відповідач заявлені до нього вимоги щодо повернення коштів визнає. Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти позивачу, які знаходились у нього на зберіганні. За таких обставин, стягненню з відповідача підлягають грошові кошти у розмірі 79000 гривень. З урахуванням задоволення вимог позивача та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 908 гривень.

Outcome: approved