Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У березні 2021 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Кременчуцького району Полтавської області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що він як учасник бойових дій у жовтні 2020 року звернувся до відповідача із запитом про надання публічної інформації про наявність на території міста Кременчук вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову житлового будинку, господарських будівель і споруд. Оскільки відповідач не надав відповідь на запит на отримання інформації був змушений звернутися з відповідним позовом до адміністративного суду. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на запит у порядку та строки визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» та зобов`язано відповідача розглянути запит від 20 жовтня 2020 року про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Кременчук вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказує, що протиправними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких зазнав внаслідок протиправних дій. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало негативні емоції, внаслідок чого виникли погане самопочуття, пригнічений стан. Визначаючи розмір моральної шкоди, яку оцінив у 24 тис. грн. та яку просив стягнути з відповідача на свою користь, позивач виходив із розміру мінімальної заробітної плати в 6 тис. грн. за 4-и місяці, що минули з дня його звернення із запитом про надання інформації. Ухвалою судді Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 квітня 2021 року цивільна справа за вказаним позовом була передана до Автозаводського районного суду м. Кременчука за підсудністю - за місцем знаходження відповідача як юридичної особи відповідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України. Ухвалою судді від 05 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 02 червня 2021 року було відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. 09 червня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказував, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та не надано доказів в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди, а також, що відповідь на запит була надана позивачеві. У судовому засіданні представник відповідача - виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Кременчуцького району Полтавської області Костик А.О. проти позову заперечувала з підстав, які було зазначено у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, просив справу розглядати за його відсутності та врахувати судову практику, яка с клалася при розгляді тотожних позовів. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі за № 440/6788/20 за адміністративним позовом [PERSON] до виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, яке було залишено без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року та набрало законної сили, позов було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на запит у порядку та строки визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» та зобов`язано відповідача розглянути запит позивача від 20 жовтня 2020 року про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Кременчук вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. З цього рішення окружного адміністративного суду постає, що 20 жовтня 2020 року позивачем складено та направлено на адресу виконавчого комітету Кременчуцької міської ради запит на отримання публічної інформації, в якому позивач як учасник бойових дій просив надати інформацію про наявність на території м. Кременчук вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд з надісланням відповіді на вказану позивачем відповідну адресу. Крім того у цьому рішенні суду зазначається про те, що судом було встановлено, що вказаний запит було отримано відповідачем 27 жовтня 2020 року, що не заперечувалося сторонами та підтверджувалося витягом з офіційного сайту Укрпошти, а також, що відповідач не надав належні і допустимі докази про направлення позивачеві відповіді на запит станом на день розгляду адміністративної справи. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Отже вказані обставини, які були встановлені окружним адміністративним судом у рішенні від 22 грудня 2020 року, не потребують повторного встановлення і дослідження. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У ст. 40 Конституції визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ст. 3, 56 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 302 ЦК України визначено, що право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи. Закон України «Про інформацію» визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав свобод і законних інтересів. Відповідно до ст. 1 цього Закону інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Стаття 2 вказаного Закону України визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Згідно із ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Статтею 22 зазначеного Закону України встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту. У ч. 2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що особи на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку визначеному законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (ЄСПЛ, справи «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, рішення від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, рішення від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У п. 4, 5 цієї Постанови Пленуму ВСУ також визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з пунктом 9 згаданої Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Суд звертає увагу сторін у справі на те, що рішенням окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року було встановлено наявність факту ненадання відповідачем з його вини відповіді на запит позивача щодо надання публічної інформації, порушень законних прав та інтересів позивача на отримання запитуваної ним інформації, яка мала не тільки загальний характер, але і могла бути використана позивачем як учасником бойових дій безпосередньо щодо отримання земельної ділянки для здійснення будівництва житлового будинку. Звідси суд констатує, що відповідач внаслідок винної протиправної бездіяльності своєчасно не надаючи витребувану інформацію заподіяв моральну шкоду позивачеві, що полягала у виникненні у позивача моральних страждань у вигляді психологічного напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем, незважаючи на відсутність наслідків у вигляді значного вагомого погіршення стану здоров`я. Разом з тим, цивільне законодавство ґрунтується на презумпції протиправності поведінки, яка призвела до шкоди, виходячи з принципу генерального делікту: спричинення шкоди особі або майну слід розглядати як протиправне, якщо законом не встановлено інше. Щодо змісту причинного зв`язку, то він полягає у тому, що вчинена неправомірна бездіяльність та/або дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. Вина є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди). Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Тому позивач може це доводити, але не зобов`язаний. Відсутність вини повинен довести відповідач. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 24 тис. гривень є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, законності, суд оцінює моральну шкоду заподіяну відповідачем позивачеві у 1500 грн. та вважає, що грошова сума у розмірі 1500 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією, а також належною сатисфакцією за завдану відповідачем моральної шкоди позивачу. Суд констатує, що відповідач в особі його керівництва та представника не надали жодних належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо факту її заподіяння позивачеві внаслідок вчинення відповідачем протиправної бездіяльності. При цьому позивач не подав суду належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого ним розміру моральної шкоди у 24 тис. грн. та іншого розміру більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом. Суд також врахував правові позиції Верховного Суду, висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, та Полтавського апеляційного суду висловленої у постанові від 16 листопада 2021 року у справі за № 524/2107/21, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже за наведених обставин, враховуючи відсутність факту настання тяжких наслідків для позивача внаслідок несвоєчасного надання відповідачем відповіді позивачеві, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1500 грн. В іншій частині вимог, зокрема про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 22500 (24000-1500) грн. слід відмовити за необґрунтованості та недоведеності. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що сторони у справі не заявляли про понесення ними жодних судових витрат, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Звідси у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 4 згаданого Закону України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908 грн., тобто за мінімальною ставкою станом на день подання позову при поданні фізичними особами позовів майнового характеру або коли позови мають грошове обчислення.

Outcome: partial