Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Українська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.04.2000 року між нею з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Українській товарній біржі за № 71143. Договір був посвідчений Українською товарною біржею відповідно до ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», який діяв станом на момент укладення договору. З моменту укладення договору вона відкрито володіє та користується нерухомим майном, проте фактично будучи власником житла, вона позбавлена можливості розпоряджатись ним на свій розсуд, оскільки укладений договір потребує нотаріального посвідчення, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду для підтвердження дійсності укладеного договору та визнання права власності на придбане майно. Згодом представник позивача додатково просила поновити строк для звернення з позовом до суду. Представник позивача - адвокат Красільнікова М.С. подала до суду заяву, якою просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги - задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомила та не подала відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про слухання справи сповіщався належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна № 71143 від 20.04.2000 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Вказаний договір було зареєстровано Українською товарною біржею 20.04.2000 року за № 71143 (а.с.7). Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.3 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2022 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved