Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, у якому просить визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [PERSON] [INFO] (з 18 години 50 хвилин 42 секунд до 18 години 50 хвилин 57 секунд) у відеосюжеті телепередачі « НАШ ВЕЧІР », яка йшла в прямому ефірі телеканалу «МАКСІ-ТВ» («НАШ»), а саме: «…мер [PERSON]… Так він сказав своїй молодій команді… «Воруйте, де можна. Все, що завгодно. Де, що лежить. Воруйте!»… «Але половину - мені.»; зобов`язати відповідача спростувати вказану інформацію, яка була розповсюджена 17.08.2019 року - у той же спосіб, в який ними було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме: в прямому ефірі буд-якого українського телеканалу протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі зачитати резолютивну частину судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена вищевказана інформація є недостовірною, і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації; покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з мережі Інтернет дізнався про розповсюдження стосовно нього негативної, недостовірної, наклепницької інформації, а саме: «…мер [PERSON] … Так він сказав своїй молодій команді… «Воруйте, де можна. Все, що завгодно. Де, що лежить. Воруйте!»… «Але половину - мені!». Зазначена інформація розповсюджена [INFO] (з 18 години 50 хвилин 42 секунд до 18 години 50 хвилин 57 секунд) у відеосюжеті телепередачі « НАШ ВЕЧІР », яка йшла в прямому ефірі телеканалу «МАКСІ-ТВ» («НАШ»). Ця інформація надзвичайно обурює позивача, як колишнього мера столиці є неправдивою, не відповідає. На думку позивача, поширена відповідачами зазначена вище інформація щодо нього є образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у вчиненні низки кримінальних правопорушень. Оприлюдненням недостовірної інформації здійснено вплив на гідність позивача, оскільки з боку суспільства негативно змінилось ставлення до нього після такого оприлюднення. Вказана інформація є ганебною та негідною особи позивача, соціальна оцінка позивача в очах оточуючих зазнала перегляду та перестала бути такою позитивною, як була раніше. Оприлюднення інформації призвело до того, що кожна особа, незалежно від власного бажання, буде думати, що позивач причетний до незаконних діянь. Твердження про те, що позивач є злодієм та крадієм, негативно вплинуло на його ділову репутацію. Недостовірна інформація дає змогу зробити висновок про те, що позивач, ймовірно, причетний до певних незаконних діянь, що накидає тінь на його бездоганну репутацію, і беззаперечно є порушенням права позивача на ділову репутацію. Позивач є публічною особою, має велике коло спілкування, і поширена інформація суттєво вплинула на ставлення друзів, знайомих та партнерів до позивача, підірвала його авторитет та статус добропорядної, добросовісної, чесної, гідної людини, яка має бездоганну ділову репутацію. Розповсюдження вказаної інформації здійснено з прямим умислом для штучного підняття резонансу та привернення уваги суспільства до матеріалу, адже, в разі відсутності імені позивача, цей матеріал не мав би резонансу і взагалі інтересу. Поширенням вказаної інформації відповідач неминуче негативно, протиправно вплинув на репутацію позивача, що беззаперечно потягло за собою тяжкість вимушених змін у життєвому укладі та сосунках з людьми, а також суттєве і невідворотнє зниження престижу і ділової репутації позивача. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 1 000 000,00 грн. У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2019 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче засідання у справі на 16.04.2020 року. 26.02.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що його висловлювання наведене у позовній заяві як неповністю, так і у відриві від контексту. В тексті позовної заяви висловлювання спотворене довільними вилученнями і перекручене довільною трактовкою, тому у значній мірі не відповідає тому, що було сказано (і малося на увазі) насправді. Висловлювання має бути розшифроване так: «Я пригадую, був у нас такий мер [PERSON], так він сказав своїй молодій команді, слово таке неприємне. Непристойне він сказав. Ну так я його переведу на наш: «Воруйте, де можна. Все, що завгодно. Де що лежить. Воруйте!», - ну слово інше він використовував... А... «Але половину - мені!» У словосполученні «мер [PERSON]» у висловлюванні відповідача перше слово є іменником (хто? - «мер»), а друге - прикметником (який? - «[PERSON]», тобто такий, що має стосунок до міста Чернівці). Тобто, очевидно, що висловлювання відповідача не містить вказівки на позивача і не стосуються нього. Висловлювання є переказом історичного анекдоту, в якому йдеться аж ніяк не про позивача, [PERSON] , колишнього Київського міського голову, а про мера (примара) міста Чернівці («мер [PERSON]»). Прототипом «мера [PERSON]» з цього анекдоту, ймовірно, є історична особа - [PERSON] , який у 1938-40 роках був примаром (мером) тоді румунського міста Чернівці. Нібито, довідавшись про скору передачу міста Чернівці в складі північної Буковини Радянському Союзові, примар [PERSON] чи то всерйоз, чи то жартома, сказав щойно призначеним молодим чиновникам у відповідь на їх питання: «Як готуватися до приходу Совітів?» такі слова: «Грабуйте, грабуйте все, що можна. Але половину - мені». Цей анекдот із відповідним історичним екскурсом відповідач почув, коли перебував у відрядженні у м. Чернівці у 2011 році з метою організації і проведення засідання керівників міста і представників ділових кіл щодо питань залучення іноземних інвестицій для розвитку малого і середнього бізнесу у Чернівецьку область. Якраз тоді місцеві депутати висунули звинувачення у хабарництві і рішенням Чернівецької міськради звільнили з посади тодішнього очільника міста [PERSON] . У зв`язку із цими подіями відповідачеві розповіли місцеву оповідку (анекдот) про примара [PERSON] [PERSON] , який спонукав чиновників до пограбунку міста напередодні вступу до нього Робітничо-селянської Червоної армії. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2020 року, зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та задоволенням клопотання представників сторін, підготовче засідання на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України було відкладено до 31.08.2020 року. 25.08.2020 року [PERSON] на виконання ухвали суду від 14.11.2019 року подав відповіді на запитання у формі заяви свідка. 28.08.2020 року від представника [PERSON] - адвоката Максимова В. В. надійшло клопотання про долучення доказів. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2020 року у зв`язку задоволенням клопотання представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання відкладено до 16.12.2020 року. 22.10.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року підготовче провадження у цій справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 13.04.2021 року. 28.12.2020 року від представника [PERSON] - адвоката Максимова В. В. надійшло заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2021 року у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та задоволенням клопотання представника відповідача, розгляд справи на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України відкладено до 30.08.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2021 року на підставі ч. 2 ст. 240 ЦПК України у справі оголошено перерву до 10.11.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, розгляд справи на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України відкладено до 17.01.2022 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив у позові відмовити. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Суд встановив, що звертаючись до суду з цим позовом позивач посилався на те, що з мережі Інтернет дізнався про розповсюдження стосовно нього негативної, недостовірної, наклепницької інформації, а саме: «…мер [PERSON]… Так він сказав своїй молодій команді… «Воруйте, де можна. Все, що завгодно. Де, що лежить. Воруйте!»… «Але половину - мені!». Зазначена інформація розповсюджена 17.08.2019 року (з 18 години 50 хвилин 42 секунд до 18 години 50 хвилин 57 секунд) у відеосюжеті телепередачі « НАШ ВЕЧІР », яка йшла в прямому ефірі телеканалу «МАКСІ-ТВ» («НАШ»). [PERSON] вважає, що така інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а тому порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Стороною позивача доведено суду, що позивач є публічною людиною, він перебував на посаді голови Київської міської державної адміністрації, члена Вищої ради юстиції, неодноразово нагороджувався відзнаками різного рівня, зокрема, почесним званням «Заслужений юрист України» 1997 року, нагрудним знаком - пам`ятна медаль « 10 років МВС України » 2001 року, почесною грамотою Верховної Ради України 2002 року, відомчою заохочувальною відзнакою МВС України - медаллю «10 років внутрішнім військам МВС України» 2002 року, нагрудним знаком «Почесний працівник прокуратури України» з врученням посвідчення 2002 року, медаллю «10 років Службі безпеки України» 2002 року, орденом Святого Архистратига Михаїла 2004 року, орденом «За заслуги» ІІІ ступеня 2005 року, почесною відзнакою «За вірність закону» 2006 року, орденом «За людяність і милосердя» 2006 року, за особистий вклад у справу побудови скульптурного комплексу Шота Руставелі в м. Києві Державними нагородами Грузії, згідно з розпорядженням Президента Грузії 2007 року, «Орденом ІІ Храму» за рішенням Єврейської громади України 2007 року, нагрудним знаком «За особистий внесок у розвиток Університету» Київського міського педагогічного університету імені Б. Д. Грінченка 2008 року, почесною відзнакою Апеляційного суду м. Києва 2008 року, орденом ІІІ ступеня «Бронзовий козацький хрест» 2008 року, дипломом ордену Трьох Зірок за заслуги перед Латвійською державою 2008 року, орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня 2008 року, нагрудним знаком «Знак пошани державної охорони України» 2008 року, медаллю «За співробітництво в утвердженні законності» 2009 року (а. с. 68-90). Оцінюючи спірні правовідносини суд виходить з такого. Відповідно до частини третьої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтями . 3, 28 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності, на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Частиною першою статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Відповідно до змісту частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Проте, такі дії особи не повинні порушувати конституційних прав інших осіб, завдавати шкоди їхній честі, гідності та діловій репутації Згідно із статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року№ 1 «Про практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» вказано, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно із положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У Постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 761/6866/16-ц визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» передбачено, що при розгляді таких справ суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» роз`яснює, що, беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно з висновком експерта від 23.09.2019 року № 2870 за результатами семантико-текстуального (лінгвістичного) дослідження, складеним ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» за заявою адвоката Демченка Ю. В. в інтересах [PERSON] , висловлювання [PERSON] , що було поширене ним у відеосюжеті телепередачі « НАШ ВЕЧІР », яка йшла в прямому ефірі телеканалу «МАКСІ-ТВ» («НАШ») [INFO] (з 18 години 50 хвилин 42 секунд до 18 години 50 хвилин 57 секунд), а саме: «…мер [PERSON]… Так він сказав своїй молодій команді… «Воруйте, де можна. Все, що завгодно. Де, що лежить. Воруйте!»… «Але половину - мені!», є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Зазначене висловлювання [PERSON] містить інформацію негативного характеру щодо [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, зокрема, відеодокази, суд вважає, що висловлювання [PERSON] , поширене ним у відеосюжеті телепередачі « НАШ ВЕЧІР », яка йшла в прямому ефірі телеканалу «МАКСІ-ТВ» («НАШ») 17.08.2019 року стосується позивача, як колишнього мера та не викликає сумнівів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Частиною першою статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно з частиною другою сатті 7 Закону України «Про інформацію» суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Статтею 2 Закону України «Про інформацію» визначено, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною. Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про телебачення і радіомовлення», «Про інформаційні агентства» та іншими. Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети, або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання і свободою вираження думки. ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення ЄСПЛ від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). ЄСПЛ у рішенні від 04.11.2008 року у справі 42512/02 « Mihaiu v. Romania» зазначив, що у випадках, коли у поширеній інформації зазначається ім`я особи, його посада та звинувачення в конкретному злочині, розповсюджувач інформації повинен надати достатнє фактичне обґрунтування своїх висловлювань, інакше він не може виправдовувати свою поведінку певним ступенем перебільшення, яка є допустимою при реалізації свободи слова. Верховний Суд при застосуванні правових норм при розгляді справ у подібних правовідносинах сформовав правову позицію про те, що за відсутності вироку суду стосовно позивача поширення інформації, яка містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій, які мають ознаки злочинів, передбачених КК України порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами (постанова Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19). У пункті 75 рішення у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12.07.2001 року Європейський суд з прав людини також зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Таким чином, інформація у спірному відеосюжеті розмежовується від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених відповідачем в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню. Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що оспорювана інформація дійсно була поширена, і дійсно відповідачем. З огляду на це, вищезазначена інформація про позивача, поширена відповідачем, порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про причетність позивача до вчинення злочинів, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіюється шкода його правам та інтересам. Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню. Близька за змістом правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.11.2018 року у справі № 910/17819/17. Отже, виходячи з вимог приведених вище норм права відповідач перед поширенням інформації повинен її перевірити і пересвідчись, що вона відповідає дійсності, а тому, і в суді надати докази належного виконання своїх обов`язків щодо опублікування і поширення саме достовірної інформації. Тому посилання відповідача на те, що позивач повинен довести недостовірність поширеної відповідачем інформації, є безпідставним. Таким чином, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 77 та статті 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Листом Національного антикорупційного бюро України від 10.09.2019 року № 043-252/30341 за результатами розгляду адвокатського запиту адвоката позивача проінформовано, що у кримінальних провадженнях, які розслідувалися та розслідуються детективами Національного бюро [PERSON] [INFO] про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 191; частиною четвертою статті 27, частиною першою статті 185 КК України не повідомлялося, обвинувальні акти щодо нього за цими статтями КК України детективами Національного бюро не складалися. Листом від 16.09.2019 року № 27/1-810вих19 на адвокатський запит адвоката позивача Генеральна прокуратура України повідомила, що за результатами опрацювання масиву даних реєстру кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого не встановлені. З аналізу вищенаведених норм суд дійшов висновку, що публікуючи наведену у відеозаписі інформацію, відповідач не пересвідчився у її достовірності, не навів жодних офіційних джерел, які б свідчили про взаємозв`язок наведених у сюжеті фактів з конкретною особою, в спірному випадку з позивачем у справі [PERSON] . Відповідач, як на доказ правдивості інформації, посилається на те, що спірні висловлювання є переказом історичного анекдоту, однак такі висловлювання можуть розцінюватися лише як індивідуальна позиція, яка не обґрунтована та не підтверджена офіційними даними. Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що позивач вчинив дії, про які зазначає відповідач у відеосюжеті, відповідач суду не надав. Не знайшли свого підтвердження і заперечення відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, на висновок експерта (лінгвістична експертиза усного мовлення: семантичні дослідження усного мовлення) від 26.08.2020 року, складеним експертом Бондаренком О. О. на замовлення [PERSON] , оскільки згідно з цим висновком висловлювання [PERSON] з відеофрагменту має формальні ознаки фактичного твердження, проте семантична невизначеність ситуації (час, учасники), а також вузький контекст аналізованого висловлювання, не дають змоги експерту з упевненістю кваліфікувати висловлювання [PERSON] , представлене у відеофрагменті, як фактичне твердження. Тобто зазначений висновок є не категоричним, а тому не є належним доказом на підтвердження того, що висловлювання [PERSON] є оціночними судженнями. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірному у відеосюжеті, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, що вона не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Про характер поширеної щодо позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення). Ці вислови можна перевірити на предмет відповідності їх дійсності, а тому вони не можуть вважатись оціночними судженнями. На підставі викладеного, суд погоджується з тим, що опубліковані про позивача відомості не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є образливими та такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року № 63566/00 у справі «Проніна проти України», § 23). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню вимоги про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] 17.08.2019 року, оскільки в матеріалах відсутні будь-які докази на підтвердження достовірності поширеної в публікації інформації. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у пункті 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 вищевказаної постанови судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським судом з прав людини існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. У цьому разі передусім варто звернути увагу на те, що на законодавчому рівні закріплено, що ділова репутація є особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України). Право на недоторканність ділової репутації має як фізична (стаття 299 ЦК України), так і юридична особа (стаття 94 ЦК України). Особисті немайнові права фізичних і юридичних осіб підлягають захисту відповідно до глави 3 ЦК України, зокрема, в контексті захисту ділової репутації частини другої статті 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Під діловою репутацією фізичної особи розуміють набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей у разі виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, а під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, - оцінку їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Загальновідомим є той факт, що ділова репутація є одним із найважливіших немайнових благ фізичної особи, оскільки завдяки діловій репутації можна оцінити ділові якості, надійність, дотримання взятих на себе зобов`язань, моральні характеристики особи, тому формуванню позитивної ділової репутації приділяється багато часу, уваги й сил. Водночас ,з огляду на швидкість передання інформації в сучасних умовах, зокрема, у мережі Інтернет, фізична особа фактично позбавлена можливості запобігти поширенню щодо неї неправдивої інформації і по факту її розповсюдження стикається вже з наслідками :потребою відновлювати зіпсовану ділову репутацію. Передусім право на відшкодування моральної шкоди за зіпсовану ділову репутацію виникає у фізичної чи юридичної особи внаслідок поширення про неї недостовірної інформації. Таке право регламентовано положеннями Конституції України, якими, зокрема, встановлено, що кожному гарантовано право на відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації (стаття 32). Відшкодування моральної шкоди можливе в добровільному (компенсація) та судовому порядку. Протягом часу розгляду справи відповідач не вживав заходів для компенсації позивачу моральної шкоди у добровільному порядку. Суд дійшов висновку, що внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації, яка за формою і змістом викладена у висловлюваннях образливого, зневажливого, негативно-звинувачуваного характеру, позивач безперечно зазнав моральної шкоди, яка полягає у нервових переживаннях через намагання створити уявлення про нього як про злочинця, людину непорядну, цим підривається його авторитет керівника громади, викликає необхідність виправдовуватись, чим порушується внутрішній спокій людини, вимушено змінюються соціальні та між особисті стосунки, за подібних обставин будь-яка людина зазнає аналогічних негативних наслідків. Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою немайнових благ, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене відновити. Водночас, заявлена ним сума 1 000 000,00 грн явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, що сталося під час виконання ним обов`язків публічної служби, виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 1 000,00 грн, що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову(правничу) допомогу цим рішенням не вирішується за заявою представника позивача про те, що відповідні вимоги з письмовим підтвердженням понесених витрат позивачем будуть заявлені в порядку статті 270 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст. ст. 23, 277, 297 Цивільного кодексу України; постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: partial