Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майн подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 липня 2010 року по 05 листопада 2016 року. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був укладений з відповідачем, на нього також було зареєстровано право власності на спірну квартиру. На теперішній час позивач проживає окремо від відповідача. Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна. Тому позивач просить визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за ними право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за вищезазначеною адресою. Ухвалою судді від 28 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 13 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з 03 липня 2010 року по 05 листопада 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року у справі № 183/5073/13, яким встановлено обставина розірвання шлюбу /а.с.7-9, 53/. За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. /а.с.32-33/. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Враховуючи, що квартира, яка є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3 000 грн., які позивач поніс при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved