Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Власова М.Г. звернулась до суду з позовом, яким в ході розгляду справи було уточнено позовні вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» про визнання неправомірними дії щодо ненадання відпустки по догляду після поновлення на роботі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2020 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Позивачем на виконання вищевказаної ухвали суду, у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2020 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна», про визнання дій неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено: поновлено [PERSON] на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Контрон-Україна» з 07.11.2019; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень, 01-06 листопада 2019 року в загальній сумі 181888,40грн.; стягнуто з ТОВ «Контрон-Україна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2019 року по 27.04.2020 року в сумі 191224,90грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу 19500,00грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь держави судові витрати по справі суму судового збору 2305,20грн. Також судом було допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць. На виконання цього рішення, 18.05.2020 судом було видано виконавчий лист №754/16470/19. Державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 5.06.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62263782. Під час виконавчого провадження державним виконавцем 01.07.2020 складено акт, відповідно до якого ТОВ «Контрон-Україна» надало належним чином копію наказу від 30.06.2020 №1 про поновлення на роботі [PERSON] , примірник вказаного наказу надано позивачу 01.07.2020. Державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Фактично [PERSON] не була поновлена на посаді. З дати прийняття рішення 27.04.2020 до видання наказу про поновлення від 30.06.2020, минуло більш ніж два місяці. Тобто на думку сторони позивача, відповідач свідомо продовжував вчиняти протиправні дії стосовно позивача. Позивач була незаконно звільнена відповідачем, коли була вагітною та за час, коли справа №754/16470/19 розглядалась судом, народила дитину [INFO] . Тому в день, коли позивач була ознайомлена з наказом про її поновлення на роботі, 01.07.2020 вона в присутності державного виконавця намагалась надати відповідачу заяву про надання їй гарантованої законодавством України відпустки по догляду за дитиною з дня, коли вона була повідомлена про поновлення на посаді по день досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] . Однак заяву позивача не було прийнято. Тому позивач була вимушена направляти вказану заяву відповідачу рекомендованим листом, яке було отримано 03.07.2020. На час звернення позивача до суду, сторона відповідача не видавала та не ознайомлювала позивача з наказом про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною. З вказаним наказом, [PERSON] було ознайомлено лише 03.12.2020. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач була позбавлена права вчасно звернутися до Управління соціального захисту населення Деснянського в місті Києві державної адміністрації з заявою за призначенням допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що додатково погіршує її матеріальне становище та безумовно впливає на моральний стан, який відображається й на догляді за дитиною. [PERSON] має статус матері одиночки, оскільки фактично сама здійснює догляд за дитиною та не має інших родичів, які мали б можливість здійснювати догляд за дитиною. Навпаки, позивач також доглядає за онкохворою матір`ю. На підставі викладеного позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною після поновлення її на роботі; зобов`язати відповідача надати позивачу відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою позивачу середнього заробітку за час затримки надання цієї відпустки з 01.07.2020 до дня ознайомлення позивача з наказом 03.12.2020 про надання відпустки по догляду за дитиною включно. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з дати поновлення на роботі з 01.08.2020 до дня ознайомлення з наказом 03.12.2020 в загальному розмірі 265770,84грн. В судовому засіданні 11.11.2020 представник відповідача - адвокат Бондарчук І.О. заявила клопотання про продовження процесуальних строків, для написання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 11.11.2020 клопотання представника відповідача - адвоката Бондарчук І.О. було задоволено. 30.11.2020 до суду від представника відповідача - адвоката Бондарчук І.О. надійшов відзив, відповідно до якого сторона відповідача просила суд відмовити позивачу в задоволені позову, вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, сторона відповідача посилається на те, щорішенням Деснянського районного суду від 27.04.2020 позовні вимоги [PERSON] були задоволені, визнано дії відповідача неправомірними, визнано незаконним звільнення позивача, поновлено її на роботі, стягнуто заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач отримав вказане рішення суду 15.06.2020 року. Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу. Постановою апеляційного суду від 16.09.2020, апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволені позову [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Стягнуто з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 6500грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Саме в період підготовки відповідачем апеляційної скарги та подання її до суду, позивач отримала виконавчий лист та 05.06.2020 державним виконавцем Деснянського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ м.Києва було відкрито виконавче провадження. Також, в рамках виконавчого провадження при вчиненні виконавчих дій, державним виконавцем було заблоковано усі рахунки ТОВ «Контрон-Україна». Під час виконавчого провадження державним виконавцем 01.07.2020 складено акт, відповідно до якого ТОВ «Контрон-Україна» надало копію наказу від 30.06.2020 про поновлення [PERSON] на роботі. На підставі цього державним виконавцем винесена постанова про закриття виконавчого провадження. Представник відповідача зазначає, що твердження позивача про неправомірність дій з боку відповідача щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною після поновлення на роботі, не відповідає дійсності та вимогам законодавства. Відповідач, після отримання заяви позивача про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, видає наказ № 1 від 01.07.2020 про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.2020 року та відповідно до п. 20 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого КМУ від 27.12.2001 №1751 протягом п`яти днів після видання наказу повідомляє про це органи праці та соціального захисту населення за місцем проживання працівниці. Проте, позивач на робочому місці не з`являлась, підпису про ознайомлення з наказом не ставила. Після того, як усі спроби ознайомити [PERSON] з наказом виявились марними, відповідач направив позивачу рекомендованого листа, який містив копію наказу №1 від 01.07.2020 про надання відпустки по догляду за дитиною та лист про надання документів, а саме допологового та післяпологового лікарняного листів. Даний лист позивачем отримано не було, та повернуто за адресою відправника з відміткою «Кінець терміну зберігання». Отже сторона відповідача вважає, що в їх діях відсутній факт порушення трудового законодавства, щодо ненадання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В свою чергу, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, на підтвердження вчинення нею всіх можливих та необхідних дій для ознайомлення з зазначеним наказом та отримання його копії, а навпаки вбачається зловживання правом саме з боку позивача, адже затягування з датою ознайомлення з наказом, збільшує термін нарахування компенсації, а відтак збільшується сума грошової винагороди. Крім того, зазначає, що позивачем не надано належного обґрунтування та належних доказів суми середньомісячного заробітку у розмірі 66442,71грн. Представник відповідача зазначає, що за два місяці перед звільненням [PERSON] їй було нарахована та виплачена сума в розмірі 16317,14грн (без вирахування податків і зборів), отже на думку сторони відповідача середньомісячний заробіток становить 5498,47грн. Позивачем також на думку сторони відповідача, не обґрунтовано вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною після поновлення на роботі, зобов`язання відповідача надати таку відпустку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки вимоги. Доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, не відповідають фактичним обставинам справи, і ґрунтуються на вільному власному трактуванні положень законодавства, просили в задоволені позову відмовити в повному обсязі. 15.12.2020 на адресу суду від представника позивача - адвоката Власова М.Г. надійшла відповідь на відзив, в якому останній просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи відповідь на відзив представник позивача - адвокат Власов М.Г. посилається на те, що виконуючи судове рішення, відповідач був зобов`язаний негайно поновити позивача на посаді та дотримуватись в подальшому всіх норм трудового законодавства стосовно працівника, який здійснює догляд за дитиною до 3-х років. При цьому звертав суд увагу на те, що відповідачем не тільки не вручалась позивачу при незаконному звільненні трудова книжка з записом про її звільнення, але й взагалі не був внесений запис про факт звільнення позивача з посиланням на конкретну норму КЗпП України. Оскільки з дати працевлаштування трудова книжка [PERSON] продовжує знаходитись у відповідача, зі змістом наявних в ній записів позивача було ознайомлено тільки у присутності державного виконавця під час поновлення позивача на роботі 01.07.2020. Крім того зазначає, що факт неприйняття відповідачем у позивача заяви про надання їй відпустки по догляду за дитиною 01.07.2020 є неоспорюваним, оскільки відбувся в безпосередній присутності державного виконавця. Відповідачем не надавалась оплачувана відпустка [PERSON] у зв`язку з вагітністю та пологами, оскільки під час вагітності [PERSON] , як встановлено судовим рішенням, була незаконно звільнена та поновлена на роботі вже після народження дитини, коли період, за який надається оплачувана відпустка 56 днів (з 08.04.2020), вже минув. Ствердження, що відповідач, після отримання заяви позивача видає наказ №1 від 01.07.2020 також не відповідає дійсності та спростовується наданими суду доказами. Офіційне ознайомлення позивача з наказом про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [INFO] . Стороною позивача на підтвердження розміру заробітної плати надавалась виписка з особового рахунку ПриватБанку, якою доведено, що останні перерахування відповідачем її заробітної плати були здійснені саме за червень та липень місяць 2019 року. В той час представник відповідача навела у відзиві на позов власні розрахунки, які не підтверджені жодним фінансовим документом відповідача та розрахунком ТОВ «Контрон Україна», завіреним належним чином підписами керівника та бухгалтера. Отже, з вини відповідача, позивач не отримала жодної копійки та була позбавлена можливості отримувати такий вид державної допомоги сім`ям з дітьми як, зокрема, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, оскільки копія наказу №1 від 01.07.2020 отримана позивачем тільки 03.12.2020, позивач за весь час затримки у наданні їй гарантованої державою відпустки по догляду за дитиною має право на отримання середнього заробітку за займаною посадою та відповідно на стягнення його з відповідача за період з 01.07.2020 по 03.12.2020. Позивач заперечує витрати відповідача на адвокатські послуги, як необґрунтовані та завищені. 13.01.2021 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №754/16470/19 Верховним Судом Касаційного цивільного суду. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 14.01.2021 клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі, залишено без розгляду. 11.11.2021 на адресу суду надійшов лист - повідомлення від адвоката Поліводського О.А., в якому останній зазначає, що у зв`язку із закінченням терміну дії договору про надання правової допомоги з ТОВ «Контрон-Україна», та відповідно ордеру про надання правової допомоги, у адвоката Поліводського О.А. закінчились повноваження щодо представництва ТОВ «Контрон-Україна» в Деснянському районному суді м. Києва. Контакт з новим керівництвом ТОВ «Контрон-Україна» втрачено, нового договору не підписано. 12.12.2021 на адресу суду надійшов лист-повідомлення від адвоката Бондарчук І.О., яка повідомила суд, що станом на 14 грудня 2021 у зв`язку із закінченням терміну договору про надання правової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Контрон Україна», закінчились. Будь-яких інших договорів не укладалось. Відповідно, адвокат Бондарчук І.О. більше не являється представником відповідача у зв`язку з відсутністю повноважень на представництво інтересів. 12.01.2022 в судове засідання сторони не явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача адвоката - Власова М.Г. надійшла заява про доручення до матеріалів справи документів на вимогу суду та прохання проводити судове засідання у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд про задоволення позову та стягнути з відповідача на користь позивача суму середньомісячної заробітної плати за період з 01.08.2020 по 03.12.2020 у розмірі 265770,84 грн. (66442,71*4 місяці). Причини неявки представника відповідача суду невідомі, хоча відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «адресат відмовився». Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.04.2020, позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна», про визнання дій неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено: поновлено [PERSON] на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» з 07.11.2019 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень, 01-06 листопада 2019 року в загальній сумі 181888,40грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2019 року по 27.04.2020 року в сумі 191224,90грн; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу 19500грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь держави судові витрати по справі суму судового збору 2305,20грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць. Постановою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» задоволено частково, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правову допомогу та судового збору і ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з ТОВ «Контрон-Україна» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 6500грн. Компенсовано Товариству з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» за рахунок держави 5596,69грн. судового збору. У іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] , подану її представником - адвокатом Власовим М.Г. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 16.09.2020 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» та в частині розподілу судових витрат скасовано, справу у цих частинах направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 07.12.2021, рішення Деснянського районного суду м. Києві від 27.04.2020 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 191 224,90грн з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» залишено без змін. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» в дохід держави 2999,69грн судового збору. Компенсовано Товариству з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2249,76грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на користь [PERSON] 19000грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було зазначено стороною позивача та підтверджується письмовими доказами, що також не спростовано стороною відповідача, 01.07.2020 під час виконавчого провадження, коли представники відповідача в присутності державного виконавця ознайомлювали [PERSON] із наказом від 30.06.2020 №1 про поновлення її на роботі на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна», та після ознайомлення зі змістом цього наказу позивач намагалась вручити стороні відповідача заяву про надання їй відпустки по догляду за дитиною з дня коли вона була повідомлена про поновлення на роботі. Однак заяву у неї прийнято не було. Позивач була вимушена направляти цю заяву на адресу відповідача рекомендованим листом, який відповідач отримав 03.07.2020, що підтверджується письмовими доказами. Відповідно до ч.3 ст.179 КЗпП України, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Відповідно до ст.18 Закону України «Про відпустки», після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Таким чином, ненадання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є порушенням її прав. Типовою формою № П-З, яка затверджена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489, передбачено, що працівника під особистий підпис має бути ознайомлено з наказом про надання відпустки. Лише 03.12.2020 [PERSON] через поштове відправлення, отримала копію наказу №1 від 01.07.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» про їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується трекінгом відправлення 0200248845022. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позивач була не вчасно повідомлена та ознайомлена щодо видачі Товариством з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» наказу №1 від 01.07.2020 про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач, як роботодавець, отримавши відповідну заяву позивача, довідку з медичної установи та копію свідоцтва про народження дитини, на думку суду не вчасно вжив заходів щодо належного оформлення наказу та повідомлення позивача про це, та надіслав позивачу копію наказу №1 пізніше ніж зазначено у відзиві стороною відповідача. В зв`язку з чим суд вважає, що доводи позову в цій частині знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача належними доказами не спростовані. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, також підлягають задоволенню, з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Таким чином, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (п. 8 Постанови №100). Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.04.2020 року відповідно до наданого представником відповідача розрахунку заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] визначено середньомісячний заробіток [PERSON] в розмірі, що становить 66442,71грн. Отже розрахунок середньої заробітної плати за період з дати поновлення на роботі 01.07.2020 до дня звернення до суду з вимогою надати відпустку по догляду за дитиною (з 01.07.2020 по 31.07.2020) в розмірі 66442,71грн та з 01.08.2020 по 03.12.2020 становить 265770,84грн. (66442,71*4 місяці), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. До того ж матеріали справи не містять, а суду не надано стороною відповідача належних та допустимих доказів які спростовують порушення прав позивача. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Встановивши, що позивачем доведено порушення її прав, свобод та інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, відповідачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу відмовлення у задоволенні вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки [PERSON] в суді здійснював адвокат Власов М.Г. на підставі Договору про надання правової допомоги від 28.01.2020; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії Кв № 785401; Акту наданих послуг за Договором про надання правової допомоги від 28.01.2020 від 30.07.2020. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 4500грн відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат. Отже, беручі до уваги, що рішенням суду повністю задоволено в позові, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом позивача належного захисту в суді, тому заява про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача в розмірі 4500грн підлягає до задоволення, оскільки відповідає розумному розміру. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судовий збір в розмірі 3338,15грн суд покладає на відповідача пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог і стягує їх на користь держави.

Outcome: approved