Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2021 у справі № 127/34805/19 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Вінницької міської ради, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про встановлення земельного сервітуту на право обслуговування будинку та проходу вирішено відмовити. При ухваленні цього рішення не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу. В судових дебатах представник відповідача [PERSON] - адвокат Чернілевська Р.В., заявила, що відповідна заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу буде подана в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 06.12.2021 на адресу, суду засобами поштового зв`язку, надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Чернілевської Р.В., в якій вона просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн. В судове засідання учасники справи та їх представники не з`явились, представник відповідача [PERSON] - адвокат Чернілевська Р.В. засобами електронного зв`язку надіслала на адресу суду заяву в якій просила її заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. задоволити та розглянути вказане питання у її відсутність; представник позивача [PERSON] - адвокат Путілін Є.В. також в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву в якій просив розгляд вказаного питання провести у його відсутність, також просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу відповідача до 3000 грн., оскільки саме такий розмір витрат на правову допомогу, на його переконання, буде відповідати критерію розумності та справедливості. Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. З огляду на викладене суд вважає за можливе провести розгляд справи в частині вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу у відсутність сторін по справі та їх представників. Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи та матеріали заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2, 3, 5 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. Як встановлено ч. ч. 1 - 3 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 01.02.2020 між адвокатом Чернілевською Р.В. та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом Чернілевською Р.В. правничої допомоги у всіх судових установах з питань захисту прав та інтересів [PERSON] (а.с. 201). Відповідно до акту виконаних робіт від 30.11.2021, що підписано між адвокатом Чернілевською Р.В. та відповідачем [PERSON] на виконання умов Договору про надання правової допомоги від 01.02.2020 адвокатом надано клієнту правову допомогу у виді підготовки відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про встановлення земельного сервітуту у справі № 127/34805/19, а також участь у судових засіданнях. Загалом [PERSON] затрачено часу на участь у справі та на написання процесуальних документів на загальну суму 6 000 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.11.2021 № 03-11/21 на користь адвоката Чернілевської Р.В. відповідач [PERSON] сплатила 6 000 грн. Вказану оплату [PERSON] провела на виконання умов договору про надання правової допомоги від 01.02.2020 року. Суд констатує, що понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в наведеному розмірі підтверджується належними та допустимими (описаними вище) доказами. Вирішуючи питання щодо стягнення вказаного розміру витрат на професійну правничу допомогу з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] суд зважає на наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно з пунктом 4 частини першої "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 наведеного Закону. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу є обгрунтованими, а тому такі витрати підлягають до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] . Дослідивши додані представником відповідача до заяви документи суд дійшов висновку, що розмір витрат [PERSON] на правничу допомогу є документально обґрунтованим (постанова Верховного Суду у справі №755/15364/17 від 29.01.2020 року). При цьому суд відхиляє доводи заяви представника позивача [PERSON] щодо необхідності зменшення витрат на правову допомогу до 3000 грн., через їх необгрунтованість та завищення. До вказаного висновку суд прийшов з огляду на те, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є розумним, справедливим, він відповідає як обсягу робіт представника відповідача [PERSON] - [PERSON] так і затраченому останньою часу на представництво в суді свого клієнта (справа перебувала в провадженні суду з кінця грудня 2019 року). Підстав для зменшення суми витрати на правову допомогу [PERSON] суд не вбачає. До аналогічних висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа N 755/9215/15-ц провадження N 14-382цс19). Враховуючи викладене суд вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved