Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 03.04.2008 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого відповідно до статуту є акціонерне товариство «ОТП Банк», який в свою чергу відступив права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено кредитний договір №ML-301/153/2008. 03.04.2008 року з метою забезпечення виконання кредитного договору були укладені з відповідачами іпотечні договори № PML-308/153/2008. 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, згідно умов якого банк відступив, а товариство прийняло право вимоги за кредитними договорами. 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права та обов`язки за договором іпотеки від 03.04.2008 року № PML-308/153/2008. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачами умов зазначених договорів 29.03.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №0417/2-89/2012 позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто з відповідачів 543 793, 02 грн. Посилаючись на те, що станом на час подання позову сума заборгованості залишається непогашеною, позивач просив суд звернути стягнення на заставлене майно за договором іпотеки, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним шляхом проведення прилюдних торгів. [PERSON] надав відзив на позов в якому наголошував, що позивач набув право вимоги до відповідача за договором іпотеки, однак ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, перебіг якого, розпочався з 2011 року, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна», отримавши право вимоги до відповідача в 2010 році та пред`явивши позов про дострокове стягнення усього розміру заборгованості, змінив строк виконання зобов`язання та одночасно змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-301/153/2008, відповідно до умов якого банк надав кредитні кошти в розмірі 58 500 доларів США зі сплатою фіксованого відсотку, який становить 5, 99 відсотків річних, строком до 03.04.2023 року. На забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 03.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки № ML-301/153/2008, за умовами якого банку передано в заставу нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов даного іпотечного договору, кредитор має право задовольнити свої грошові вимоги до боржника (позичальника), шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки. 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля (факторингу), відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості по кредитним договорам з боржників, зокрема і майнові права вимоги щодо стягнення боргу по кредитному договору № ML-301/153/2008 з позичальника [PERSON] та поручителів по даному договору, а саме: право вимоги основної суми боргу, нарахованих до сплати відсотків та інших витрат, на користь фактора. В зв`язку зі здійсненням відступлення прав за вищевказаним договором кредиту до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права кредитора як сторони за договором кредиту, які виникли на підставі даного кредитного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності договором купівлі-продажу кредитного портфелю. 29.03.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №0417/2-89/2012 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було задоволено та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] заборгованість в загальному розмірі 543 793, 02 грн. Відповідно до пункту 1.9. частини № 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та сплати відсотків у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем умов цього договору. Встановлено, що позивач, який набув право вимоги за кредитним договором, користуючись своїм правом на дострокове виконання зобов`язань за договором, в 2010 році звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку судом було стягнуто із боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] . У зв`язку з тим, що сума заборгованості в розмірі 541 973, 02 грн. боржниками не погашена, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у липні 2020 року звернувся до суду з позовом, про звернення стягнення на предмет іпотеки. [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9). Банк, звернувшись до суду у 2010 році з позовом до боржника і поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагав достроково, повернути суму боргу змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, з 2011 року протягом трьох років, проте до суду звернувся з позовом лише у липні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за пред`явленим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed