Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

06 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив позбавити відповідача [PERSON] та її доньку [PERSON] права користування житловим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстровані його колишня невістка [PERSON] та онука [PERSON] . Наявність реєстрації відповідача та її доньки створює позивачу перешкоди у розпорядженні своєю власністю, оскільки [PERSON] має намір продати свій будинок, однак потенційні покупці відмовляються від укладення угоди до вирішення питання про зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] . За вищевикладених підстав та з посиланням на ст.319, 391 ЦК України, просить суд задовольнити його позов. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки у неї не має житлового приміщення де вона б зареєструвала свою дитину [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2012р. позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним витягом про державну реєстрацію права власності. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Рішенням Голопристанського районного суду від 02.10.2019р. шлюб між сином позивача [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8). Як вбачається з довідки виданої Долматівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області №2041/02-21 від 24.09.2021 року [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані але не проживають з 2017 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.1, 4 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (чоловік (дружина), їх діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Органом опіки та піклування Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області надано суду висновок, з якого вбачається, що

Outcome: dismissed