Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

27 липня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 та 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, відповідно. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дітей внесені до актового запису про народження відповіднодо ч.1 ст. 135 СК України. Вироком Ногінського міського суду Московської області від 03.10.2014 року [PERSON] визнано винною в скоєні злочинів та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.07.2016 року задоволено клопотання Міністерства Юстиції України. Вирок Ногінського міського суду Московської області від 03 жовтня 2014 року яким [PERSON] визнано винною за скоєння злочинів та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років приведено у відповідність із законодавством України. [PERSON] вважається засудженою за ст. 14 ч.2 ст.307 КК України, за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 307 КК України, ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 8 (вісім) років. З 27.12.2019 року [PERSON] почала відбувати покарання в ДУ «Качанівська ВК (№54)». Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2020 подання начальника ДУ «Качанівська ВК (№54)» задоволено, встановлено [PERSON] адміністративний нагляд строком 1 рік, із застосуванням обмежень. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року задоволено позовну заяву [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 січня 2014 року і до досягнення дітьми повнолітнього віку. Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 28.08.2019 №626 було вирішено звільнити фізичну особу від обов`язків опікуна у зв`язку зі смертю, відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 18.09.2019 №682 було вирішено про призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час рішення не скасоване. Позивач та відповідач є рідними сестрами. На даний час малолітні діти, [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в будинку позивача за адресою [ADDRESS] . В даному будинку після звільнення з місць позбавлення волі також проживала і відповідачка [PERSON] . Однак, після спливу строку адміністративного нагляду, який був встановлений відносно [PERSON] , остання зникла у невідомому напрямку. Позивачу не відоме місце знаходження відповідача. Вихованням дітей, їх матеріальним забезпеченням займається позивач. Мати малолітніх самоусунулася від виховання дітей. Службою у справах дітей ХМР подавався до суду позов про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її двох малолітніх дітей, однак у задоволені позову було відмовлено. Позивач зазначає, що діти мають хронічні захворювання, у зв`язку з чим потребують лікування. З лютого 2021 року мати дітей їх вихованням не займається, станом здоров`я не цікавиться, матеріально не забезпечує. Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - у якості 3-тьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. У задоволенні клопотання позивача про витребування доказів - відмовлено. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 04 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач та її представник адвокат Неонета А.В., яка діє на підставі Ордеру від 05.10.2021 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач по справі в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував позивач і представник позивача по справі. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом було встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . ( а.с. 11) [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . ( а.с. 13) Відомості про батька дітей записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. ( а.с. 15,16) Позивач пояснила, що відповідач є її рідною сестрою. [PERSON] в м. Києві народила двох дітей, а потім виїхала на проживання до Російської Федерації. В 2013 році відповідач була арештована за скоєння злочинів, та перебувала в місцях позбавлення волі до лютого 2020 року. Після арешту сестри, позивач забрала її дітей, малолітніх [PERSON] та [PERSON] до себе до дому м. Харкова. З того часу та по сьогодні діти постійно проживають в будинку позивача, вона займається їх вихованням, дбає про них, матеріально забезпечує. Раніше опікуном дітей було призначено мати позивача, [PERSON] . Однак, остання померла [INFO] і з того часу обов`язки опікуна виконає [PERSON] . Дані ствердження позивача об`єктивно підтверджуються наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що вироком Ногінського міського суду Московської області від 03.10.2014 року [PERSON] визнано винною в скоєні злочинів, передбачених ст.ст. 30 ч.3, ст. 228.1 ч.4 п.»г», ст. 30 ч.1, ст. 228.1 ч.4 п. «г» КК РФ та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. ( а.с. 17-29) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.07.2016 року задоволено клопотання Міністерства Юстиції України. Вирок Ногінського міського суду Московської області від 03 жовтня 2014 року яким [PERSON] визнано винною за скоєння злочинів та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років приведено у відповідність із законодавством України. [PERSON] вважається засудженою за ст. 14 ч.2 ст.307 КК України, за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 307 КК України, ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 8 (вісім) років. Строк відбуття покарання [PERSON] рахувати з 03.10.2014. Зарахувати в строк відбуття покарання знаходження [PERSON] під вартою з 18.04.2013 по 02.10.2014. ( а.с. 30-31) Постановою Можайського міського суду Московської області від 24.01.2019 засуджену [PERSON] передано для відбуття покарання в країну, громадянином якої вона являється: в Україну. ( а.с. 33) Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2020 подання начальника ДУ «Качанівська ВК (№54)» задоволено, встановлено [PERSON] адміністративний нагляд строком 1 рік, із застосуванням обмежень: заборонити залишати будинок (квартиру) в період з 21-00 год. до 06-00 год. наступного дня; заборонити виїзд в особистих справах за межі району без дозволу ОВС; з`являтися на реєстраційну відмітку 4 рази на місяць до ОВС; заборонити відвідувати ресторани, кафе, бари та інші розважальні заклади, де реалізують спиртні напої на розлив. Строк адміністративного нагляду починається з дня проголошення ухвали, тобто з 28.02.2020. ( а.с. 34) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року задоволено позовну заяву [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 січня 2014 року і до досягнення дітьми повнолітнього віку. ( а.с. 35) [INFO] [PERSON] померла. ( а.с. 36) Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 28.08.2019 №626 звільнено фізичну особу від обов`язків опікуна у зв`язку зі смертю, відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 37-38) Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 18.09.2019 № 682 призначено [PERSON] опікуном над [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мати яких відбуває покарання у вигляді позбавлення волі. ( а.с. 39-40) Позивач зазначає, що вона та відповідач [PERSON] є рідними сестрами, що також підтверджується копіями свідоцтв про народження. ( а.с. 41, 42) Малолітні [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в будинку позивача, що розташований в [ADDRESS] . Згідно Довідок про реєстрацію місця проживання особи за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . (а.с. 69-71) В судовому засіданні позивач пояснила, що [PERSON] , мати дітей, після звільнення з місць позбавлення волі стала проживати в її будинку за вищевказаною адресою. Однак, після того як сплинув строк адміністративного нагляду, який був їй призначений на підставі рішення суду, Вєнєра зникла у невідомому напряму. Більше року позивачу нічого не відоме про місце знаходження сестри. Відповідач не цікавиться дітьми, не приймає участі у їх вихованні та розвитку, матеріально не забезпечує. З Акту від 01.10.2021, складеного у присутності трьох свідків вбачається, що [PERSON] , 1987 року народження за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 20.02.2021 та по теперішній час. ( а.с. 98) Згідно характеристик на учнів та довідки Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №137 ХМР, крім [PERSON] питаннями, пов`язаними з освітнім процесом учнів [PERSON] та [PERSON] ніхто останнім часом не цікавиться. ( а.с. 49-51) Згідно медичної документації [PERSON] та [PERSON] страждають на ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим потребують лікування. ( а.с. 52-56) З Висновку за результатами проведення психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , від 21.09.2021 вбачається, що результати бесіди, тестування та аналізу малюнка [PERSON] та [PERSON] дозволяють констатувати занижений рівень психосоціального функціонування, що є неприйнятним рівнем. За інструкцією ці показники досліджувані відстежували після психотравмуючих подій - повернення матері, дзвінків та погроз щодо сумісного життя. Діти мають відповідний віку рівень розвитку психоемоційної, комунікативної та інтелектуальної сфер, проте занижену самооцінку та сомо сприйняття, у дітей спостерігаються підвищений рівень тривоги та ознаки стресової реакції на ситуацію взаємодії та спілкування із батьками [PERSON] та [PERSON] , страх перед майбутнім та можливим поверненням у цю сім`ю. До [PERSON] спостерігається позитивне ставлення та наявний емоційний зв`язок, що зазначено в особливостях відношення та спілкування. Особи [PERSON] та [PERSON] викликають тривогу та стале неприйняття. Особливості виховання [PERSON] сприймаються дітьми як такі, що сприяють позитивному розвитку та контакту, а також виявляють добре налагоджену емоційну взаємодію «матері та дитини». ( а.с. 88-97) Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей від 03.11.2021 року № 593 про доцільність позбавлення батьківських, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 112-114) Частиною1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова № 3) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абзац 2 пункту 16 Постанови № 3). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Отже, враховуючи те, що позивачем було в повній мірі доведено факт ухилення відповідача від виконання нею своїх батьківських обов`язків по вихованню та забезпеченню малолітніх дітей, суд приходить до висновку, щодо необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Судом було встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на теперішній час проживають разом із опікуном [PERSON] та знаходяться на її повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Враховуючи вищевикладене, а також те, що батьки повинні брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, що приходить до висновку, щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частина заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно. Отже, позовна заява [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа Департамент служб у справах дітей ХМР про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 грн. за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та на користь держави у розмірі 908, 00 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного і

Outcome: partial