Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

07.06.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. 29.07.2019 позивача було прийнято на роботу в Концерн «Міські теплові мережі» на посаду майстра першої групи теплових мереж котельні по вулиця Адмирала Нахімова, 4 дільниці транспортування теплової енергії філії Концерну «Міські теплові мережі» Вознесенівського району. 07.05.2021 актом про службове розслідування порушення трудової дисципліни працівниками Концерну «МТМ» встановлено неодноразового відвідування пункту прийому металобрухту за адресою: [ADDRESS] у робочі дні, за результатами якого комісією зроблено висновки про факти порушення трудових обов`язків позивачем [PERSON] , який є відповідальною особою за здавання металобрухту на склад комірнику. На підставі акту від 07.05.2021 відповідач звернувся до первинної профспілкової організації філії Концерну «Міські теплові мережі» Вознесенівського району з поданням про отримання згоди на звільнення позивача з посади майстра 1 групи дільниці транспортування теплової енергії. 19.05.2021 протоколом № 6 засідання первинної професійної організації філії Концерну «МТМ» постановлено не надавати адміністрації підприємства згоди на розірвання трудового договору з позивачем, у зв`язку із відсутністю індивідуальної матеріальної відповідальності позивача за збереження металобрухту, а також за недоведеністю нанесення збитків підприємству. 20.05.2021 відповідач повторно звернувся до первинної профспілкової організації філії Концерну «МТМ» з поданням про отримання згоди на звільнення позивача з посади майстра 1 групи дільниці транспортування теплової енергії. 26.05.2021 протоколом № 7 засідання первинної професійної організації філії постановлено не надавати адміністрації підприємств згоди на розірвання трудового договору з позивачем. 27.05.2021 наказом генерального директора Концерну «Міські теплові мережі» № 1211 позивача було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри. Позивач вважає, що наказ про звільнення був прийнятий з порушенням трудового законодавства, оскільки дисциплінарних проступків він не вчиняв. Крім того, його звільнення проведено за відсутності попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації та після спливу строку застосування дисциплінарного стягнення. Ухвалою судді від 14.06.2021 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (т.1 а.с.38-39). 23.06.2021 на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява (т. 1 а.с. 44-51). Ухвалою судді від 24.06.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи (т. 1 а.с. 79). 19.07.2021 на адресу суду надійшло письмове клопотання представника відповідача [PERSON] у якому останній просив суд призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 87). 05.08.2021 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначивши наступне. Відповідно до посадової інструкції майстра дільниці транспортування І групи, затвердженої генеральним директором 18.05.2012, з якою позивач був ознайомлений під підпис 29.07.2019, про що свідчить його особистий підпис у наказі про прийняття на роботу № 722 від 26.07.2019, позивач несе відповідальність за неналежне збереження та використання устаткування й матеріалів, отриманих для експлуатації теплових мереж та їх ремонту, за перевитрату матеріалів, палива, електроенергії, води. Крім того, у своїй роботі позивач був зобов`язаний керуватись Регламентом щодо обліку, зберігання та здавання металобрухту в Концерні «МТМ», затвердженого генеральним директором концерну 16.09.2020. Проведеним службовим розслідуванням, оформленим актом від 07.05.2021, було встановлено, що позивач систематично порушував свої посадові обов`язки та вимоги вищезазначеного порядку, оскільки мав змогу систематично приховувати дійсну кількість металобрухту та бувших у використанні товарно-матеріальних цінностей, які підлягали здачі на склад підприємства. Будучи безпосереднім керівником бригади з ремонту, позивач ініціював привласнення та подальший збут товарно-матеріальних цінностей, що належать підприємству. У зв`язку з вищевикладеними, трудовий договір з позивачем було розірвано з підстав втрати довір`я до нього за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України . Позивача було звільнено з посади без згоди виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, оскільки рішення зазначеного органу про відмову в надані згоди на розірвання трудового договору з позивачем, оформлені протоколами засідання первинної профспілкової організації Філії Концерну «МТМ» № 6 від 19.05.2021 та № 7 від 26.05.2021 є необґрунтованими, а викладені в них висновки помилковими. Звільнення позивача з посади здійснено після спливу місячного строку з дня виявлення вчиненого ним проступку, проте під час звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП правила статей 148 та 149 КЗпП України не застосовуються, оскільки таке звільнення не є заходом дисциплінарного стягнення. 09.08.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в який позивач відхилив аргументи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що він не порушував трудової дисципліни, будь-яких нестач за час його роботи встановлено не було. Додані до відзиву копії первинних документів є доказами його діяльності на підприємстві і не підтверджують порушення ним друдової дисципліни. 16.08.2021 від представника відповідача Резніченко І.А. на адресу суду надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, в обґрунтування якої відповідача зазначив, що ухвалюючи рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд керувався виключно ціною позову, без врахування складності обставин справи та її резонансного характеру для сторін. На переконання представника відповідача, спрощене позовне провадження значно обмежує процесуальні права учасників, ставить під загрозу виконання завдань цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішенню цивільних справ. З врахуванням характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складності обставин справу, викликаного нею резонансу, справу доцільно розглядати за правилами загального позовного провадження (т. 2 а.с. 84-87). 17.08.2021 на адресу суду від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву, у яких представник зазначив, що протоколи первинної профспілкової організації Концерну «Міські темпові мережі» Вознесенівського району від 19.05.2021 № 06 та від 26.05.2021 № 07 є помилковими та необґрунтованими, що в силу приписів ст. 43 КЗпП України надавало відповідачеві право позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (т. 2 а.с.105-107). 17.08.2021 від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, відповідно до яких представник відповідача зазначає, що твердження позивача про те, що він відповідно до своїх посадових обов`язків не був матеріально-відповідальною особою спростовуються договором про повну матеріальну відповідальність позивача б/н від 05.08.2019, оскільки безпосередньо позивач обслуговував товарні цінності, а саме: отримував товарно-матеріальні цінності, що підтверджується первинною бухгалтерською документацією, а обслуговування матеріальних цінностей входило до його трудових обов`язків відповідно до посадової інструкції, у зв`язку з чим, наказ про звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є обґрунтованим та законним (т. 2 а.с. 128-131). Ухвалою суду від 17.08.2021 в задоволені клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено (т. 2 а.с. 156-157). 14.09.2021 позивач звернувся до суду із заявою про зміну підстави позову, у прийнятті якої судом відмовлено у зв`язку із пропуском позивачем строку, передбаченого ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Ухвалою суду від 14.09.2021 задоволені клопотання представників сторін про виклик свідків. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, на підставах, зазначених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд доходить наступних висновків. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15\~Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено\~Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України\~регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Відповідно до ч. 3 ст.\~12,ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, згідно ст. 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника. Як вбачається зі ст. 9 Міжнародної Конвенції № 158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника. Статтею 43\~Конституції України\~передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.\~2,\~36,\~40,\~41 КЗпП України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений\~статтею 5-1\~КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно п. 4 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Пунктом 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі № 6-104цс14, від 23.12.2015 у справі № 6-1093цс15, від 20.04.2016 у справі № 6-100цс16, неодноразово підтриманого Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 у справі № 640/10031/16-ц (провадження № 61-2606св19), від 02.06.2021 у справі № 585/2261/19 (провадження № 61-3959св21), 03.11.2021у справі № 183/7157/18 (провадження № 61-11397св20) та інших. У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові кошти або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Судом встановлено, що позивача [PERSON] 29.07.2019 було прийнято на роботу в Концерн «Міські теплові мережі» на посаду майстра першої групи теплових мереж котельні по вулиця Адмирала Нахімова, 4 дільниці транспортування теплової енергії філії Концерну «Міські теплові мережі» Вознесенівського району (т. 1 а.с. 124). При прийняті позивача на роботу останнього було ознайомлено з посадовою інструкцією майстра дільниці 1 групи, про що свідчить його особистий підпис в наказі про прийняття на роботу. Пунктом 4.3 посадової інструкції передбачено, що майстер дільниці 1 групи несе відповідальність за належне збереження та використання устаткування й матеріалів, отриманих для експлуатації теплових мереж та їх ремонту. 05.08.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності до приписів якого, позивач зобов`язався дбайливо ставитись д переданих йому для збереженняабо інших цілей матеріальних цінностей відповідача, вести облік складати і подавати у встановленому порядку товарно-грошові й інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей тощо. Наказом генерального директора відповідача від 12.04.2021 № 755 на підставі службової записки начальника управління з безпеки Концерну «МТМ» було створено комісію з проведення службового розслідування факту неодноразового відвідування у період з 14.01.2021 по 31.03.2021 пункту прийому металобрухту бригадою позивача з ремонту філії Концерну Вознесенівського району (т. 1 а.с. 111). За результатами розслідування комісією встановлено, що бригадою позивача з території Концерну було вивезено металобрухт з метою продажу. На час проведення засідання комісії суму завданої діями бригади [PERSON] шкоди не встановлено, оскільки на той момент не була завершена позапланова інвентаризація металобрухту. За результатами службового розслідування комісією було запропоновано керівникові відповідача звільнити позивача за порушення трудових обов`язків , що полягають у здійсненні працівником винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до нього. Висновки за результатами службового розслідування викладені в акті про службове розслідування порушення трудової дисципліни працівниками Концерну «Міські теплові мережі» від 07.05.2021 (т. 1 а.с. 17-23). Суд відхиляє доводи позивача щодо пропуску відповідачем строку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки розірвання трудового договору з підстав втрати довір`я не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що відсутність дисциплінарних стягнень за час роботи на підприємстві позбавляє роботодавця права розірвати трудовий договір з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Разом з тим, доводи позивача щодо порушення відповідачем приписів ст. 43 КЗпП України заслуговують на увагу з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-703цс15. Позивач був членом первинної профспілкової організації Концерну «МТМ», що не заперечується сторонами. Протоколом засідання первинної профспілкової організації Філії концерну «МТМ» Вознесенівського району № 06 від 19.05.2021 було відмовлено в надані адміністрації Концерну «МТМ» згоди на розірвання трудового договору з позивачем. Рішення первинної профспілкової організації обґрунтоване тим, що відсутня індивідуальна матеріальна відповідальність майстра [PERSON] за збереження металобрухту; відповідачем не доведено нанесення збитків підприємству діями позивача. Пунктом 24 розділу VII Типових правил внутрішнього розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ та організацій, затверджених постанововю Держкомпраці СРСР від 20.07.1984 № 213 передбачена відповідальність за порушення трудової дисципліни, що не передбачає звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; адміністрацією підприємства не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, попередню трудову діяльність позивача, до якого раніше дисциплінарні стягнення не застосовувались. Крім того, первинна профспілкова організація дійшла висновку, що на момент звернення роботодавця позивача з поданням про отримання згоди на його звільнення сплинув строк для застосування дисциплінарного стягнення (т. 1 а.с. 24-25). Непогодившись з вищезазначеним рішенням, Концерн «МТМ» повторно звернувся до первинної профспілкової організації з поданням про отримання згоди на звільнення [PERSON] у зв`язку із втратою довір`я (т. 1 а.с. 26-27). Рішенням первинної профспілкової організації, оформленим протоколом № 7 від 26.05.2021, було повторно відмовлено Концерну «МТМ» в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем. Рішення профспілкової організації мотивовано відсутністю індивідуальної матеріальної відповідальності майстра [PERSON] за збереження металобрухту, недоведеністю нанесення його діями збитків підприємству, недоведеністю факту вчинення позивачем розкрадання, хабарництва або інших корисливих правопорушень (т. 1 а.с. 28-29). Інші висновки тотожні висновкам, викладеним у попередньому рішенні первинної профспілкової організації, оформленому протоколом № 6 від 19.05.2021. Перевіривши відповідність такого рішення нормам трудового законодавства, фактичним обставинам справи і підставам звільнення позивача, суд дійшов висновку, що рішення первинної профспілкової організації, яким відмовлено відповідачеві у наданні згоди на розірвання\~трудового договору з позивачем є обґрунтованим, з огляду на наступне. В оскаржуваному наказі генерального директора Концерну «МТМ» про звільнення позивача за вчинення дисциплінарного проступку зазначено, що позивач є відповідальною особою за здавання, металобрухту, який утворюється під час виконання демонтажних робіт на склад у повному обсязі відповідно до наказу від 16.09.2020 № 2224 про затвердження Регламенту щодо обліку, зберігання та здавання металобрухту в Концерні «Міські теплові мережі», що полягають у вчинені працівником (відповідачем) винних дій щодо порушення правил проведення операцій з товарними цінностями. З наданої відповідачем копії наказу № 2224 від 16.09.2020 «Про введення в дію Регламенту «Щодо обліку, зберігання та здавання металобрухту в Концерні «Міські теплові мережі» (т. 1 а.с. 127) вбачається, що зазначеним наказом на директорів філій Концерну було покладено обов`язок ознайомити підлеглий персонал, зокрема майстрів, з наказом під особистий підпис на аркуші ознайомлення. Позивач в судовому засіданні заперечував факт його обізнаності із зазначеним наказом та Регламентом, який ним було затверджено. Доказів ознайомлення позивача із зазначеними документами відповідачем суду не надано. В судовому засіданні представник відповідача суду пояснила, що на підприємстві відсутній аркуш ознайомлення або інший документ, який містить особистий підпис позивача. Вищезазначений наказ та Регламент надсилались на адреси філій Концерну засобами електронного зв`язку, на підтвердження чого відповідачем надано суду роздруківку листа ознайомлення з документом «Наказ № 2224», який не містить ані імені позивача, ані його особистого підпису (т. 2 а.с. 208). У постанові від 18.06.2018 у справі № 396/1560/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що працівник не може нести дисциплінарну відповідальність за невиконання вимог, які не були доведені йому до виконання, а власник не довів документами, що такі вимоги були працівнику доведені. В силу ч. 2 ст. 178 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено, що виконання операцій, пов`язаних з обігом на підприємстві металобрухту, становить основний зміст трудових обов`язків позивача. Отже, не може йти мова й про порушення позивачем правил проведення операцій з металобрухтом, оскільки відповідачем не доведено, що Концерном «МТМ» було доведено до відома позивача зміст наказу № 2224 від 16.09.2020 «Про введення в дію Регламенту «Щодо обліку, зберігання та здавання металобрухту в Концерні «Міські теплові мережі». При цьому, інших документів, які регламентують порядок поводження майстра дільниці першої групи Концерну «МТМ» з металобрухтом відповідачем суду не надано. Не надано суду й доказів того, що металобрухт, факт здачі якого не заперечував позивач та допитані в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , належав Концерну «МТМ» або утворився у процесі виробничої діяльності Концерну. Натомість, зазначені вище свідки, будучі попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, пояснили суду, що металобрухт, який вони здали 31.03.2021, збирався ними на протязі тривалого проміжку часу та не належав Концерну, а вони його знаходили у підвалах будинків, в яких бригада [PERSON] проводила ремонтні роботи. Металобрухт, який утворювався в результаті виконання ремонтних робіт тепломереж бригада завжди повертала на підприємство. Його обсяг неможливо було занизити, оскільки матеріали необхідні для виконання ремонтних робіт бригада отримувала взамін на демонтовані бригадою матеріали. Крім того, допитані за клопотанням відповідача свідки суду повідомили, що під час проведення службового розслідування не було встановлено недостачі наданих [PERSON] під звіт товарно-матеріальних цінностей та металобрухту, що утворився в результаті виконання його бригадою ремонтних робіт. Більше того, представник відповідача в судовому засіданні повідомила, що в результаті проведеної інвентаризації було встановлено наявність надлишків металобрухту, який повертався бригадою позивача на склад підприємства. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позивача звільнено з роботи із порушенням порядку, встановленому ст. 43 КЗпП України, що є підставою для задоволення позову та ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Частиною 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення\~про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється у відповідності з приписами Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100\~(далі - Порядок № 100). Згідно з п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Відповідно до ст.\~43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст.\~47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Загальна тривалість вимушеного прогулу позивача за період з 28.05.2021 по 17.01.2021 включно склала 160 робочих днів. Згідно довідки № ТС000000178 від 27.05.2021 про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, середньоденна заробітна плата (дохід) позивача складає 740 грн. 12 коп. Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1188419 грн. 20 коп. (160 робочих днів Х 740 грн. 12 коп.) ( Т.1 а.с. 73). Вирішуючи вимогу позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається\~ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено, договором про надання правничої допомоги від 25.052021 №б/н, актом прийому-передачі виконаних послуг від 07.06.2021 за договором про надання правничої допомоги від 25.05.2021 на суму 5902 грн. 00 коп. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем заперечень щодо розміру судових витрат, понесених позивачем, суду не подав, з клопотанням про зменшення розміру зазначених витрат до суду не звертався. Враховуючи вищевикладене, стягненню підлягає сума витрат на правничу допомогу у розмірі 5902 грн. 00 коп. Даний розмір витрат на професійну правничу допомогу належним чином підтверджений та обґрунтований позивачем. Крім того, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved