Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки у зв`язку з несплатою аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина та за рішенням суду було видано виконавчий лист № 2-845/10 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 350,00 грн. щомісячно. Проте з часу присудження аліментів ( з жовтня 2010 р.), відповідач постійно допускає заборгованість по їх сплаті. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах за виконавчим листом № 2-845/10 від 02.12.2010 ВДВС Коростишівського районного відділу ДВС Центрально західного міжрегіонального управління МЮ (м.Хмельницький) станом на 01.09.2021 заборгованість по аліментах становить 39693,09 грн. Вказана заборгованість виникла саме із винної, умисної поведінки відповідача. На час подання позову заборгованість по сплаті аліментів не погашена, а тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] неустойку (пеню) у зв`язку з несплатою аліментів за період з 11.10.2010 по 01.09.2021 у розмірі 39693,09 грн. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирського району від 01.10.2021 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів та доводів, що викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, постійно допускає заборгованість по сплаті аліментів, а останнім часом їх взагалі не сплачує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 09.11.2021 позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що розуміє, що повинен сплачувати аліменти на утримання сина, і заборгованість сплатить, щодо неустойки у зв`язку з несплатою аліментів, то останню не має можливості сплатити, бо має сім`ю, дітей, на даний час не працює. В подальшому в судове засідання не з`явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, інших заяв та клопотань не подавав, а тому суд здійснює розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, з 05.11.2005 р., який розірвано 06.09.2010 року рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області ( справа № 2-745/10), (а. с. 9). В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02.12.2010 р. у справі № № 2-845/10 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 350 грн. щомісячно, починаючи з 11.10.2010 р. і до повноліття сина [PERSON] - [INFO] (а.с. 12.) Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, складеним начальником ВДВС Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрально західного міжрегіонального управління МЮ ( м. Хмельницький) Желєзною Т.С., № 16086 від 08.09.2021 за виконавчим листом № 2-845 від 02.12.2010 року станом на 01 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 39693,09 грн. за період з 11.10.2010 по 31.08.2021 (а.с. 13). Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та дійшла висновку, що пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Таким чином, з врахуванням розрахунку наданого позивачем та здійсненого судом загальна сума пені за порушення [PERSON] аліментних зобов`язань становить 588385,52 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 196 СК України, з [PERSON] на користь [PERSON] може бути стягнута пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 39693,09 грн., що є не більше 100 відсотків заборгованості. При цьому суд не може виходити за межі позовних вимог та нараховувати пеню по день ухвалення судом рішення, оскільки позивач не просила про це у своєму позові. Судом визнається належним та допустимим доказом розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-845 від 02.12.2010, що складений начальником ВДВС Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрально західного міжрегіонального управління МЮ ( м. Хмельницький) Желєзною Т.С., № 16086 від 08.09.2021, оскільки ставити під сумнів дані розрахунки об`єктивних причин немає. Сплата відповідачем частково заборгованості по аліментам не впливає на визначення розміру пені (неустойки), оскільки сплата заборгованості не звільняє його від сплати неустойки (пені) за період, в який ця заборгованість мала місце. Відповідач відзив не подав, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України наданий позивачем розрахунок пені не спростував, а також і не надав і доказів того що заборгованість виникла з незалежних від нього причин. Суд звертає увагу на те, що платник аліментів повинен довести, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19. Відповідачем не наведено об`єктивних підстав, які перешкоджали йому своєчасно сплачувати аліменти на дитину. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з вищевикладених мотивів та доводів. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved