Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із позовом до [PERSON] та [PERSON] , де треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, [PERSON] та [PERSON] , про виселення. В обґрунтування позову посилаючись на те, що власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України, що підтверджується рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, яким було визнано право власності на квартири, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року. 25 грудня 2014 року на виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу військовослужбовцю Національної гвардії України - [PERSON] та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] . 13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири. Однак, на той момент в квартирі [ADDRESS] фактично проживали відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі повідомили позивача, що 22 вересня 2013 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та [PERSON] укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, за умовами якого [PERSON] буре участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , також відповідачі повідомили, що тримає судовий процес з приводу визнання права користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року залишено без змін. Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом, спірна квартира перебуває у фактичному володінні відповідачів, які користуються нею без законних правових підстав, що позбавляє позивача реалізувати своє законне право на володіння та користування кватирою. На підставі вищевикладеного та з урахування уточнених позовних вимог, позивач просить, зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 14.12.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18.01.2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судовому засідання представник позивача [PERSON] надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягала. Відповідачі\~ [PERSON] , [PERSON] та представник відповідачів\~\~ [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні, підтримавши наданий до суду відзив на позовну заяву. (а.с.157-161 том 1).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник третьої особи Головного управління національної гвардії України Костенко В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник третьої\~особи Управління-служба\~у справах\~дітей Амур-Нижньодніпровського\~району Дніпропетровської\~міської ради, у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши заяву про слухання справи у їх відсутність на задоволенні позову наполягали. (а.с.93 том 1). Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому\~засіданні встановлено,\~що рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за Державою Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України. Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року. На виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу військовослужбовцю Національної гвардії України - [PERSON] та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] . (а.с.8). 13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири. Однак, згідно облікових даних ОСББ «Січеслав» головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] та в вищезазначеній квартирі постійно мешкають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується Довідкою ОСББ «Січеслав» від 05 жовтня 2021 року. (а.с.148). Так, в судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2013 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та [PERSON] укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, за умовами якого [PERSON] буре участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , У зв`язку з порушенням прав, відповідачі звернулися до суду з позовом про визнання права користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 1\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1\~статті 316 Цивільного кодексу України\~(надалі «ЦК України»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-2\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (частини 1,2\~статті 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначено\~статтею 383 ЦК України. Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 150 Житлового Кодексу\~України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач посилався на те, що він не має доступу до належної йому квартири у зв`язку з неправомірними діями Відповідачів, які чинять йому перешкоди у реалізації права власності. У зв`язку з цим просить виселити відповідачів із даної квартири. Статтею 47 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4\~статті 311 ЦК України\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1\~статті 109 Житлового кодексу\~України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу\~України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що\~стаття 391 ЦК України\~визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При таких обставинах, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме - зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла. Враховуючи викладене,

Outcome: approved