Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У грудні 2020 року Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовної заяви зазначили, що 15 квітня 2018 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та [PERSON] уклали поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8315372, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «Ford FIESTA» д.н.з. [NUMBER] . 06 травня 2018 року в місті Києві по вул. 9-го Травня відбулась дорожньо-транспортна пригода. Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху. У результаті дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно матеріальних збитків автомобілю «ДЕО Ланос» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] . В подальшому ПрАТ «ПРОСТО-страхування» здійснило виплату [PERSON] суми страхового відшкодування у розмірі 39084,87 грн. У лютому 2019 року АТ «ПРОСТО-страхування» звернулось до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, однак під час розгляду справи по суті було встановлено, що суму страхового відшкодування [PERSON] виплатив самостійно. У відповідності до ч.1 ст. 1212 ЦК України ПрАТ просить стягнути з [PERSON] безпідставно виплачені кошти в розмірі 39084,87 грн а також судові витрати, які складаються з суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року матеріали цивільної справи №759/22793/20 передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 року матеріали цивільної справи передано в провадження судді Головчака М.М. Представник позивача Синюк С.Л. у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просив суд позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, до суду не надіслала заяви про слухання справи за її відсутності. Відзиву до суду не направила. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки, не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 18 квітня 2019 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та [PERSON] уклали поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8315372, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «Ford Fiesta» д.н.з. [NUMBER] . 06 травня 2018 року в місті Києві на вул. 9-го Травня відбулась дорожньо- транспортна пригода, за участі транспортного засобу марки «Ford Fiesta» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Daewoo Lanos» д.н.з. [NUMBER] , що належиться на праві приватної власності [PERSON] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно матеріальних збитків власнику транспортного засобу «Daewoo Lanos» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується експертним висновком/калькуляцією №129126 від 15 червня 2018 р. та рахунок-фактури №0061/18С від 10 липня 2018 року, сума завданих збитків складає 39084,87 грн. Зі страхового акту №129126 від 18.09.2018 року вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, яка відбулася 06 травня 2018 року визнано страховим випадком, також, відповідно до якого [PERSON] підлягає до виплати страхове відшкодування у сумі 39084,87 грн. 24 вересня 2018 року АТ «ПРОСТО-страхування» здійснило виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №17044. У лютому 2019 році АТ «ПРОСТО-страхування» звернулось до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою про стягнення з [PERSON] суми страхового відшкодування. В задоволені позовних вимог відмовлено, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] здійснив виплату [PERSON] , що пов`язана з пошкодженням транспортного засобу «Daewoo Lanos» д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 1500 доларів США, що за курсом НБУ становить 39312,00 грн. На підтвердження даного факту в матеріалах справи наявна розписка [PERSON] від 17.05.2018 року. З метою досудового врегулювання спору 23 липня 2020 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» направило претензію про повернення безпідставно набутих коштів № 04-1975 на адресу відповідача, проте остання залишена без задоволення. У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Розділом ІІІ Закону регламентовано відповідну процедуру та порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Відповідно до ст.. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Так, за приписами п. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 34 Закону передбачені дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема п. 34.1 вказаної статті визначено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Крім цього за приписами статті 35 Закону передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, має подати страховику заяву про страхове відшкодування. Також вказаною нормою закону наведено вимоги, що має містити вказана зава. Так, п.п. г п.35.1 ст. 35 Закону зазначає, що заява має містити інформацію про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих. Статтею 36 Закону передбачено питання прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та регламентовано порядок його виплати. Відповідно до п.37.1.3 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми закону, можна дійти висновку, що Закон не надає право, а саме вимагає та зобов`язує потерпілого при зверненні до страховика за страховою виплатою, в поданій відповідній заяві про страхове відшкодування повідомити страховику інформацію про вже здійснені взаєморозрахунки між ним та відповідальною особою, тощо. Вказана інформація необхідна страховику для прийняття у відповідності до положень ст.ст. 36, 37 Закону відповідного рішення про здійснення страхового відшкодування або у його відмові. Порушення вказаного обов`язку, як наслідок тягне відповідальність встановлену законом. Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зі змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Так, Верховний Суд України у постанові від 04.10.2017 року у справі за № 753/23725/15-ц вказав про необхідність з`ясувати, чи відбулась страхова подія, чи настав обов`язок страховика з виплати страхового відшкодування за полісом страхування. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. У той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наведені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу долучено наступні документи: ордер на надання правничої допомоги серії КС №791326 від 01.10.2020р.; свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії КС№6423/10; договір про надання правової допомоги №1 від 02 січня 2020 року; реєстр справ від 01.10.2020 року; акт виконаних робіт від 30.10.2020 року; детальний опис робіт (наданих послуг) від 30.10.2020 року; платіжне доручення №14603 від 01.10.2020 року. Згідно з ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На думку суду, розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим, підтвердженим відповідними належними доказами, відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих послуг. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме: зі сплати судового збору у розмірі 2102,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Outcome: approved