Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради, Любешівської селищної ради Волинської області, про визнання незаконним та скасування наказу «Про відсторонення від роботи», поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебуває в трудових відносинах з відповідачем. Працює в Любешівському закладі дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області. За час трудової діяльності жодного разу не порушувала трудову дисципліну, дотримувалася усіх нормативно-правових актів, якими керується навчальний заклад, стягнень не має. Після 04.10.2021 була неодноразово попереджена в усній формі керівником навчального закладу, що є незаконним, про його намір відсторонити позивача від роботи у зв`язку з тим, що відмовилася вакцинуватися проти коронавірусної інфекції, викликаної вірусом SARS-CoV-2 COVID-19. Позивач інформувала керівника навчального закладу про свою відмову від вакцинації в усній формі. Свою відмову обґрунтовує на наступних факторах: Вакцина від COVID-19 не є традиційною вакциною та перебуває на стадії клінічного випробовування. Це генетично-інженерний продукт, в якому містяться білки матричної РНК - мРНК. Ці агенти вбудовуються в геном людини, змінюють та модифікують його. Позивач вважає неприпустимим введення цих речовин в організм людини. На сьогоднішній день вакцинація проти коронавірусної інфекції викликаної SARS-CoV-2, є «примусовим» медичним експериментом, оскільки відповідно до ЗУ «Про лікарські засоби», який спрощує процедуру реєстрації та використання вакцин від COVID-19 в Україні, від 29.01.2021, допущена прискорена процедура реєстрації вакцин від коронавірусу, при якій дозволено в надзвичайних ситуаціях (або для запобігання) реєструвати препарати на основі неповних даних клінічних досліджень та до завершення клінічних випробовувань. Без цього законопроекту уряд не мав би права реєструвати вакцини від коронавірусу, тому що жодна з них не пройшла четвертої фази досліджень - вивчення побічних ефектів і протипоказань. Крім того, зауважує, що 19.03.2021 ЗУ № 1353-ІХ внесено зміни до ст.9-2 ЗУ № 4613 «Про лікарські засоби», яким звільнили від відповідальності виробника та/або власника реєстраційного посвідчення, включаючи їх працівників, медичних працівників … та інших осіб, залучених до здійснення заходів, пов`язаних із вакцинацією, за будь-які наслідки, спричинені застосуванням таких вакцин чи інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики короно вірусної хвороби COVID-19. Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2164 від 06.10.2021 «Про проведення клінічного випробовування та затвердження суттєвих поправок до протоколів клінічних випробовувань лікарських засобів, призначених для здійснення заходів, спрямованих на запобігання, виникнення та поширення, локалізацію та ліквідацію корона вірусної хвороби COVID-19» дозволено проведення клінічного випробовування лікарського засобу, призначених для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення та поширенню, локалізацію та ліквідацію корона вірусної хвороби COVID-19. Ні виробник вакцини, ні держава не дають гарантій відсутності будь-яких ускладнень або негативних наслідків після щеплення, а також не несуть відповідальності за здоров`я і життя пацієнта, що дає підстави позивачу не довіряти запровадженій в Україні вакцинації проти коронавіруної інфекції, викликаної SARS-CoV-2, та відмовити від будь-яких втручань. Наказом керівника Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області № 47-к від 15.11.2021 позивач відсторонена від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Цей наказ позивач вважає незаконним, таким, що прийнятий без додержання усіх норм законодавства, внаслідок чого порушено її конституційне право на працю. Наказ про відсторонення позивача від роботи прийнято керівником безпідставно, оскільки ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови від ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік інфекційних хвороб, щеплення проти яких є обов`язковим, встановлено ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Подібний перелік приводиться у ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». У тій частині, в якій між цими переліками існують суперечності, переважному застосуванню підлягає той з названих законів, який встановлює інфекційні хвороби, проти яких проводяться щеплення, не передбачені іншим законом. Визначення безпосередньо законом згаданого переліку з урахуванням надання в ст. 7 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» Міністерству охорони здоров`я повноваження встановлювати такий перелік означає, що не Міністерство вправі доповнювати перелік інфекційних хвороб, щеплення проти яких є обов`язковими. Відповідно до ч. 6 ст. 46 КЗпП України можливість відсторонення працівника від роботи допускається за умови подання відповідних службових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення осіб, які ухиляються від обов`язкового щеплення проти інфекції. Подання відповідних санітарних служб про усунення позивача від роботи, яке слугує підставою від робот працівника, за умови відсутності обов`язкового щеплення, передбаченого календарем щеплення, на адресу керівника не надходило. Письмове попередження про відсторонення від роботи від керівника позивач отримала 15.11.2021. Позивач вважає, що відомості про вакцинацію, що стосується стану здоров`я позивача являються персональними даними, така інформація не може розголошуватися будь-яким способом. Дане право закріплено в ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних». Це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, за допомогою яких вона ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Це, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Вважає, що керівник навчального закладу, приймаючи наказ про відсторонення позивача від роботи, керувався підзаконними нормативно-правовим актом - Наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 595, ст. 46 КЗпП України, що є не припустимим, оскільки це суперечить Конституції України, Законам України, міжнародним правовим актам. Крім того, вважала, що вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 є правом, а не обов`язком та суперечить чинному законодавству України. Позивач [PERSON] вважає, що незаконне відсторонення її від роботи має в собі ознаки дискримінації та є грубим порушенням законодавства про працю, а Наказ директора № 47-к/тр від 15.11.2021 про відсторонення позивача від роботи - це нормативний акт виданий в супереч вищезазначених законодавством норм, а отже є незаконним та підлягає скасуванню. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати наказ директора Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області № 47-к/тр від 15.11.2021 «Про відсторонення від робот [PERSON] »; поновити на роботі вихователя - методиста та практичного психолога [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 15.11.2021 по дату набрання рішенням законної сили; стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати, витрати на правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи. Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 26.11.2021 позовну заяву [PERSON] до Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради, Любешівської селищної ради Волинської області, про визнання незаконним та скасування наказу «Про відсторонення від роботи», поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.30-31). Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 06.12.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.39). Позивач [PERSON] 10.12.2021 подала заяву про зміну предмету позову, в якій просить викласти предмет позову в наступній редакції: визнати незаконним і скасувати наказ директора № 47-к від 15.11.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] », поновити вихователя - методиста та практичного психолога Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області у виконанні трудових обов`язків та допустити її до роботи; стягнути з відповідачів на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.11.2021 по дату ухвалення рішення суду включно; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення у виконанні трудових обов`язків та допуску до роботи вихователя - методиста та практичного психолога Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області [PERSON] , та в частині стягнення середнього заробітку з відповідачів в межах суми стягнення за один місяць; стягнути із відповідачів на користь позивача усі судові витрати, які сплачені та/або підлягають сплаті позивачам у зв`язку із розглядом справи (а.с.46). Представник відповідача Любешівської селищної ради Волинської області Кух О.І. 17.12.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач стверджує, що вона перебуває з відповідачем у трудових відносинах, проте, не конкретизує, з яким саме. Помилковим вважає твердження позивача про те, що селищна рада є розпорядником коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування Любешівського дошкільного закладу «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області, який є юридичною особою та розпорядником коштів, а тому залучення до справи на стороні відповідача селищної ради є безпідставним. Крім того, стверджує, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання протиправним наказу про відсторонення її від роботи та його скасуванню, а також твердження позивача щодо протиправності відсторонення її від роботи не обґрунтоване. Просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Любешівського дошкільного закладу «Ясла-садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради та Любешівської селищної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю, а також судові витрати у справі покласти на позивача (а.с.49-55). Позивач [PERSON] 21.12.2021 подала до суду відповідь на відзив в якому просить заперечення викладені у відзиві Любешівської селищної ради Волинської області на позовну заяву про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків, допуск до роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити, а позовні вимоги позивача задовольнити повністю (а.с.58-69). Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 28.12.2021 прийнято заяву позивача про зміну предмета позову та переведено відповідача - Любешівську селищну раду Волинської області у статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.98). Представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у призначене судове засідання не прибули, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.109-110). Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона сумлінно, добросовісно, на підставі нормативно-правових актів виконувала свої професійні обов`язки, проте її незаконно відсторонили від займаної посади, оскільки вона не вакцинувалась від COVID-19. Вважає, що ніхто не має права вимагати у неї вчиняти такі дії, оскільки питання вакцинації є добровільне для кожного і не передбачено жодним законом. Крім того, така вакцина не пройшла повної фази дослідження у частині вивчення побічних ефектів і протипоказань, а тому є «примусовим» медичним експериментом. Також питання вакцинації є медичною таємницею. Роботодавець, відсторонивши її від роботи, грубо порушив норми Конституції України, позбавив її права на працю, внаслідок чого вона перебуває у складних матеріальних умовах, позбавлена можливості лікуватись від важкої хвороби. Просила задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити повністю з підстав, зазначених у ньому. Зазначила, що Наказ про відсторонення від роботи [PERSON] від 15.11.2021 не відповідає вимогам статей 3, 8, 21, 28, 43, 64, 92 Конституції України, а також вимогам закону. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши докази у справі, суд доходить такого висновку. Позивач [PERSON] працює практичним психологом та вихователем-методистом (по сумісництву) в Любешівському закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області (а.с.20-23). Директором закладу дошкільної освіти 01.11.2021 за № 23 видане письмове повідомлення [PERSON] про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, що 08.11.2021 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти та якщо до 05.11.2021 позивач не надасть документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого відповідним Наказом МОЗ, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили причини такого відсторонення. Попередження ґрунтується на таких нормативно-правових актах: наказі Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням"; постанові Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"; ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"; ст.46 КЗпП. З цим повідомленням позивач ознайомлена 02.11.2021 та отримала його копію 15.11.2021, зазначивши про свою незгоду із ним (а.с.16). Директором закладу дошкільної освіти 15.11.2021 видано наказ № 47-к/тр про відсторонення від роботи [PERSON] , яка має 0.5 посадового окладу вихователя-методиста та 0.5 посадового окладу практичного психолога з 15.11.2021 до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати (а.с.17). Наказ виданий відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Підставою для видання наказу зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 02.11.2021 № 23. Із цим наказом позивач [PERSON] ознайомлена під підпис 15.11.2021. Предметом спору в справі є законність наказу Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області від 15.11.2021 № 47-к/тр про відсторонення позивача від роботи. Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує Рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»). Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. При видачі Наказу, що оспорюється, відповідач, окрім ст.46 КЗпП України, керувався ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно до преамбули Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (ст.1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Відповідно до ст.5, 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 90) Положенням про Міністерство охорони здоров`я України головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ). Відповідно до пункту 8 цього Положення МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання. Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021. Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1. центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4. підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. 5. установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6. підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83. Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу 15.11.2021) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.12.2021 на території України діє карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641. Пунктом 416 указаної постанови, який введений в дію з 08.11.2021, визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Отже, на думку суду, системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до ч.1 ст.46 КЗпП України відноситься до інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. У справі встановлено, що на працівників Любешівського закладу дошкільної освіти № 2 «Ясла-Садок «Дзвіночок» Любешівської селищної ради Волинської області поширюється дія Переліку № 2153, тому директор закладу дошкільної освіти, видавши оспорюваний наказ, як керівник виконував вимоги постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236 і правомірно застосував до позивача відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. Крім цього, позивач не надала доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення. Як зазначила позивач у судовому засіданні, вона офіційно і не зверталась до медичної установи з таким питанням. Також суд зазначає, що усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними. Тому відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав. Щодо посилань позивачки та її представника на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, порушує її право на працю, є дискримінацією, суд зазначає таке. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. У справі "Соломахін проти України" у рішенні від 15.03.2012 ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Отже, такі втручання є цілком припустимі. Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. Окрім того, Верховний Суд у своїй Постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах. З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. У пунктах а, б статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів. Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи. Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування, проте це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею, як про це стверджує позивачка. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006). Таким чином, на підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства. Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Оскільки позивач правомірно була відсторонена від роботи, у зазначений період трудових обов`язків не виконувала, тому відсутні підстави для стягнення невиплаченої зарплати за період її відсторонення від роботи. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не право на працю, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх вихованців і працівників дитячого садка, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення. Щодо посилання позивача на порушення її конституційного права на працю слід зазначити, що відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, за позивачем зберігається її робоче місце, а таке обмеження є тимчасовим. Отже, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв`язку із таким рішенням понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed