Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), в якому просить суд визнати, що правочин дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] з відповідною частиною місць спільного користування, від 27 червня 2017 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною, внаслідок якого [PERSON] передала безоплатно (подарувала), а [PERSON] , [PERSON] прийняли в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, таким чином: [PERSON] - 2/10 частини квартири, [PERSON] - 3/10 частини, вчинено удавано, та визнати правочин як договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивачка посилається на те, що у травні 2008 року вона вступила у незареєстровані шлюбні відносини з Відповідачем-1, і з цього часу вони вели спільне господарство, їх сім`я проживала у кв. [ADDRESS] , яка на праві власності належала у рівних частках Позивачці, її сину та доньці. У жовтні 2013 року за спільні кошти Позивачки та Відповідача-1 ними було придбано автомобіль вартістю 10 000 доларів США та побудовано гараж вартістю 6 000 доларів США. Оскільки родина гостро потребувала поліпшення житлових умов, вони вирішили придбати більш комфортне житло, продавши вищевказану квартиру. 27 червня 2017 року Позивачка та Відповідач-1 уклали оспорюваний Договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] . При укладанні цього Договору Відповідач-1 цілеспрямовано умовив Позивачку та продавця оформити правочин не як договір купівлі-продажу, а як договір дарування. На той час Позивачка не надала будь-якого значення пропозиції Відповідача-1 та погодилася на нотаріальне посвідчення вказаної угоди. Таким чином, 27 червня 2017 року був укладений Договір дарування, а фактично договір купівлі-продажу, згідно якого Відповідач-2 передав, а Позивачка та Відповідач-1 прийняли у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвічений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кошель Т.В. 3 липня 2017 року Позивачка, її син та донька уклали договір купівлі-продажу належної їм квартири № 417 , [ADDRESS] , згідно умов якого вони передали, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність дане нерухоме майно, сплативши 377 435, 00 грн. У цей же день за виручені від продажу квартири грошові кошти Позивачка сплатила Ѕ частину квартири за договором від 27 червня 2017 року та за договором від 03 липня 2017 року, укладеним між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , згідно якого [PERSON] , [PERSON] передали, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В подальшому, 11 квітня 2021 року Відповідач-1 без будь-яких пояснень розірвав з Позивачкою сімейні стосунки та їх сім`я розпалася. Після розпаду сім`ї виникло питання права власності або володіння майном, придбаним за час їх спільного проживання як чоловіка та жінки. 26 травня 2021 року Позивачка звернулася до Відповідача-1 з пропозицією добровільно передати їй у власність 3/10 частки квартири [ADDRESS] , якою він заволодів під впливом обману, застосованого до Позивачки, за спровокованим Договором дарування від 27.06.2017 року, але будь якої відповіді не отримала. У зв`язку з цим Позивачка вважає, що її право було порушено 11 квітня 2021 року, оскільки з наведених нею підстав випливає, що спонукавши її та продавця замість договору купівлі-продажу укласти договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 27 червня 2017 року, Відповідач-1 у той момент знав, усвідомлював і планував оформлення правочину як договору дарування з метою покинути сім`ю, розірвавши відносини та заволодівши частиною квартири. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/10849/21, відмовлено у задоволенні клопотання Позивачки про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.07.2021 року. 14.07.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова від Відповідача-1 надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого Відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Відповідач-2 подарувала Позивачці та Відповідачу-1 Ѕ частини квартири, і цей правочин був зроблений без примусу та за власним бажанням. Оспорюваний правочин було засвідчено приватним нотаріусом, яка в свою чергу підтвердила цей правочин, який вчинено відповідно до вимог ст. 205 Цивільного кодексу України. Жодних доказів порушення істотних умов Договору дарування Позивачкою надано не було. У відповідності до чинного законодавства строки оскарження договору вже сплили, жодної правової підстави для скасування договору або визнання його недійсним немає. Також Відповідач-1 зазначає, що чинним законодавством не передбачена зміна одного типу договору на інший. 19.07.2021 року підготовче засідання відкладено на 17.08.2021 року. 26.07.2021 року Позивачкою подано відповідь на відзив відповідача-1, відповідно до змісту якої Позивачка зазначає, що доводи відповідача-1 не можуть бути взяті до уваги, оскільки укладений 27 червня 2017 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір здійснений на оплатній основі, та не може вважатись договором дарування. Також Позивачка зазначила, що строк позовної давності не сплинув, оскільки про порушене право вона дізналася 11 квітня 2021 року. 26.07.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшла заява, відповідно до змісту якої Позивачка просить суд викликати у судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Означене клопотання обґрунтовано тим, що зазначеним свідкам відомі обставини укладання оспорюваного правочину. 28.07.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив на позов від Відповідача-2, відповідно до змісту якого Відповідач-2 просить суд відмовити Позивачці у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. В даному випадку Відповідач-2 подарувала Позивачці та Відповідачу-1 Ѕ частини квартири, правочин було укладено у відповідності до чинного законодавства та посвідчений приватним нотаріусом. Також Відповідач-2 зазначив, що розгляд справи просить проводити без його участі. 05.08.2021 року Позивачкою подано відповідь на відзив Відповідача-2, відповідно до змісту якої Позивачка зазначає, що Відповідач-2 свідомо вводить суд в оману щодо дійсних обставин укладення оспорюваного договору, оскільки в дійсності Відповідачу-2 були сплачені кошти в сумі 324 000, 00 грн. Протокольною ухвалою від 17.08.2021 задоволено клопотання Позивачки про виклик свідків. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/10849/21 до судового розгляду по суті на 27.09.2021 року. У судовому засіданні 27.09.2021 року оголошено перерву до 02.11.2021 року через неявку Позивачки. У судовому засіданні 02.11.2021 року судом було заслухано пояснення сторін та допитано свідків. При цьому, Позивачка у судовому засіданні відмовилась від допиту свідка [PERSON] . У судовому засіданні 02.11.2021 року було оголошено перерву до 30.11.2021 року. 12.11.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого Позивачка просить суд винести ухвалу про визнання обов`язковою участь Відповідача-2 у судове засідання, оскільки її відсутність негативно впливає на повноту та якість судового процесу. До означеного клопотання Позивачкою також були долучені письмові докази, а саме: Договір купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, Договір про надання послуг № Дз-02 від 13 квітня 2017 року. 30.11.2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 17.01.2022 року. 10.12.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого Позивачка просить суд встановити додатковий строк для подання доказів у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова 17.01.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Позивачки про встановлення додаткового строку для подання доказів. У судовому засіданні Позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судовому засіданні Відповідач-1 та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов. У судове засідання Відповідач-2 не з`явився, розгляд справи просив проводити за його відсутності, про що зазначив у відзиві на позов. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, Відповідач-2 належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності Відповідача-2. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Усі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. У судовому засіданні 17.01.2022 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення позивача, відповідача-1 та його представника, допитавши свідків, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: 27 червня 2017 року між [PERSON] (далі- [PERSON] ) та [PERSON] , [PERSON] (далі- Обдаровані), які попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного так і морального насильства чи погроз, було укладено Договір дарування частини квартири, відповідно до п. 1 якого [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безплатно (дарує), а [PERSON] , [PERSON] , приймають в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, таким чином: - [PERSON] - 2/10 частини квартири; - [PERSON] - 3/10 частини квартири. Відповідно до п. 8 Договору дарування правові наслідки, укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, зміст ст. 61, 65 Сімейного кодексу України, ст. 334, 717-722, 727 Цивільного кодексу, ст. 27, 55 Закону України «Про нотаріат», п. 9 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», зміст ст. ст. 167, 174, 16-1 підрозділу «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України, Закону України «Про санкції», Рішення РНБО України від 02.09.2015 року, та обов`язок відображення доходу у річній податковій декларації, сторонам нотаріусом роз`яснено. Згідно з п. 9 Договору сторони стверджують, що текст цього документу ними уважно прочитано, жодних технічних помилок не виявлено. В разі виявлення технічних помилок під час оформлення цього договору, сторони зобов`язуються з`явитися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., маючи при собі всі видані примірники з метою оформлення договору про внесення змін, тощо. Та сторони зуміють, що в разі неможливості з`явлення до нотаріальної контори всіх учасників правочину питання щодо виправлення помилки буде вирішуватися в судовому порядку. Також у Договорі дарування зазначено, що особи сторін нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, яка відчужується, перевірено. Позивачка вважає даний Договір дарування удаваним, оскільки відчуження Ѕ частини квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, відбулось на оплатній основі та внаслідок введення її Відповідачем-1 в оману, оскільки Відповідач-1 планував покинути сім`ю заволодівши означеною квартирою. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивача. Її мати проживала разом з відповідачем-1 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. У зв`язку з необхідністю поліпшення житлових умов вони вирішити продати квартиру [ADDRESS] та купити іншу. Зазначила, що квартиру [ADDRESS] вони купили за гроші матері, які вони отримали від продажу своєї квартири, однак оформили це договором дарування за проханням відповідача-1. Як передавали гроші за вказаним договором у нотаріуса вона не бачила, оскільки це відбувалось в окремій кімнаті. На той час ніякого значення вона цьому не надавала, оскільки вони жили однією родиною. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач та відповідач-1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу близько 17 років. 27 червня 2017 року позивач та відповідач-1 купили квартиру [ADDRESS] , однак даний правочин оформили як договір дарування оскільки на цьому наполягав відповідач-1. Також свідок повідомив, що за цю квартиру відповідачу-2 були передані кошти, однак передачу грошей він не бачив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. З аналізу статей 202, 203, 235 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 Цивільного кодексу України. Так, у статті 235 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників. Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 Цивільного кодексу України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно із статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Частиною першою статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Судом встановлено, що на підставі оспорюваного правочину Відповідач-2 передав у дар Відповідачу-1 - 3/10 частки квартири, а Позивачці - 2/10 частки квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування. Пунктом 1 Договору вказаного Договору дарування передбачено, що [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безплатно (дарує), а [PERSON] , [PERSON] , приймають в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, надалі - майно, таким чином: - [PERSON] - 2/10 частини квартири; - [PERSON] - 3/10 частини квартири. Положеннями укладеного між сторонами Договору дарування сторони засвідчили, що попередньо ознайомленні з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного так і морального насильства чи погроз, уклали договір дарування. Крім того, відповідно до п. 9 Договору, сторони стверджують, що текст цього документу ними уважно прочитано, жодних технічних помилок не виявлено. В разі виявлення технічних помилок під час оформлення цього договору, сторони зобов`язуються з`явитися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., маючи при собі всі видані примірники з метою оформлення договору про внесення змін, тощо. Та сторони зуміють, що в разі неможливості з`явлення до нотаріальної контори всіх учасників правочину питання щодо виправлення помилки буде вирішуватися в судовому порядку. Також у зазначеному договорі зазначено, що нотаріусом особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування, яка відчужується, перевірено. На підтвердження оплатності Договору дарування від 27 червня 2017 року Позивачка посилалась на те, що 3 липня 2017 року вона, її син та донька уклали Договір купівлі-продажу їх квартири № 417 , [ADDRESS] , згідно умов якого вони передали, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність квартиру, сплативши 377 435 грн. У цей же день за виручені від продажу даної квартири грошові кошти Позивачка сплатила кошти за Ѕ частину квартири за Договором дарування від 27 червня 2017 року та за Договором купівлі-продажу від 03 липня 2017 року. Разом з цим, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України Позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження оплатності оспорюваного Договору дарування від 27 червня 2017 року, в т. ч. доказів на підтвердження сплати Відповідачу-2 за придбану квартиру грошових коштів в сумі 324 000, 00 грн. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що воля сторін в оспорюваному правочині була спрямована на існування інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені Договором дарування від 27 червня 2017 року. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний Договір дарування квартири укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а Позивачка не надала суду доказів того, що сторони Договору дарування діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, зокрема не надала доказів оплатності цього договору. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановлені на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Наданий Позивачкою Договір про надання послуг № Дз-02 від 13.04.2017 року суд також до уваги не приймає, оскільки він поданий з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України, а його зміст жодним чином не підтверджує спрямованість волі сторін в оспорюваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин. Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що Позивачкою всупереч приписів ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України не надано доказів на підтвердження спрямованості волі сторін в оспорюваному Договорі дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; як і не надано доказів настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. При цьому, суд зазначає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed