Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Маланчук В.М., звернулась до суду із позовом в порядку цивільного судочинства, до Головного Управління національної поліції в Тернопільській області про зняття арешту з квартири за [ADDRESS] , що накладений постановою відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 26.10.2010 року та виключення запису про арешт з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №12471083. В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником квартири за [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14 грудня 2005 року, згідно якого [PERSON] подарував їй спірну квартиру. У 2021 року з метою вчинення нотаріальних дій, вона звернулась до нотаріуса, який повідомив їй про наявність арешту на належну їй квартиру, згідно постанови відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 26.10.2010 року. На її запит щодо реквізитів та стану кримінального провадження в межах якого накладено арешт на квартиру, Тернопільський МВ УМВС України повідомив, що кримінальна справа №1672802, порушена відносно [PERSON] та [PERSON] , закрита згідно постанови слідчого від 10 червня 2011 року. З постанови про закриття кримінальної справи вбачається, що остання порушена з метою захисту прав позивача. На її звернення до Головного управління Національної поліції щодо вжиття заходів стосовно скасування арешту з квартири, останні повідомили їй про необхідність звернення до суду для зняття арешту. З огляду на відсутність кримінальної справи зняти арешт з нерухомого майна в порядку, передбаченому КПК 1960 року, неможливо. Посилаючись на наведене та те, що на даний час потреба в арешті відсутня та іншого механізму захисту її прав не має, просила задовольнити позов. 22 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов. У відзиві представник відповідача вказав, що позов не визнають з наступних підстав. 12 лютого 2010 року кримінальна справа за № 1672805, порушена відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України була прийнята до провадження старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області старшого лейтенанта міліції Барабана Ю.М. В ході провадження досудового слідства при допиті [PERSON] повідомила, що передала гроші в сумі 76000 доларів США [PERSON] та [PERSON] за купівлю квартири [ADDRESS] , проте останні уклали із нею договір дарування даної квартири від 14.12.2005 року, який зареєстрований в реєстрі за №3883 та посвідчений державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори. Допитати [PERSON] не представилось можливим, оскільки остання проживає в м.Москва та на виклики слідчого не з`являється. Згідно висновку судово-медичної експертизи за № 309 від 18 травня 2010 року [PERSON] міг давати звіт своїм діям та керувати ними на час отримання грошових коштів від [PERSON] та на час укладення договору дарування. Допитати [PERSON] не представилось за можливе, оскільки останній помер. Враховуючи вищенаведене, постановою слідчого від 10 червня 2011 року кримінальну справу за № 1672805 порушену відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину ч. 4 ст. 190 КК України, закрито. Крім того, посилаючись на те, що вказані правовідносини виникли за час дії КПК 1960 року просив закрити провадження у справі, так як вважає, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, зіславшись на доводи викладені у ньому. Представник відповідача не заперечила щодо задоволення вимог, оскільки арешт накладений з метою захисту прав [PERSON] , кримінальна справа закрита, проте арешт не знятий. Разом з тим, просила врахувати, що арешт на квартиру накладався з метою захисту прав позивача, їх вини щодо не скасування арешту з квартири, при закритті кримінальної справи, не має, а тому заперечила щодо стягнення судового збору. Судом встановлено, що 14 грудня 2005 року [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченим державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори від 14.12.2005 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3883 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.02.2007 року. В судовому засіданні оглянуті оригінали договору дарування квартири серії ВСЕ №870498 від 14.12.2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.02.2007 року. Згідно інформації з державного реєстру речових прав за № 272386902 від 30 серпня 2021 року, власником квартири за [ADDRESS] , на підставі договору дарування ВСЕ 870498 від 14.12.2005 року, є [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 10 серпня 2012 року за №22866, згідно обліку технічної інвентаризації в м.Тернополі, власником квартири за [ADDRESS] , є [PERSON] . З листа Слідчого відділу Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області від 03 червня 2021 року вбачається, що слідчим відділом Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області проводилось досудове розслідування в кримінальній справі за №1672805 від 08 лютого 2010 року за ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом можливих неправомірних дій відносно [PERSON] . За наслідками досудового розслідування прийнято рішення про закриття кримінальної справи, у зв`язку з відсутністю складу злочину. Кримінальну справу № 167805 знищено згідно акту знищення №56 від 20.03.2017 року. 10 червня 2011 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області Барабан Ю.М. винесено постанову про закриття кримінальної справи № 1672805, порушеної відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину ч. 4 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю складу злочину. Як вбачається із змісту постанови про закриття, 09 лютого 2010 року порушено кримінальну справу відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. В ході провадження досудового слідства при допиті [PERSON] повідомила, що передала гроші в сумі 76000 доларів США [PERSON] та [PERSON] за купівлю квартири [ADDRESS] , проте останні уклали із нею договір дарування даної квартири від 14.12.2005 року, який в подальшому визнано недійсним. Допитати [PERSON] не представилось можливим, оскільки остання проживає в м.Москва та на виклики слідчого не з`являється. Згідно висновку судово-медичної експертизи за № 309 від 18 травня 2010 року [PERSON] міг давати звіт своїм діям та керувати ними на час отримання грошових коштів від [PERSON] та на час укладення договору дарування. Допитати [PERSON] не представилось за можливе, оскільки останній помер. Враховуючи наведене та те, що здобути інших доказів, які б підтверджували вину [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину не є можливим, слідчий прийшов до висновку про закриття кримінальної справи. Однак питання про зняття арешту з майна ні судом, ні органом досудового розслідування вирішено не було. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 272398136 від 30.08.2021 року, щодо даної квартири є обтяження від 26.10.2010 року за № 12471083 накладене згідно постанови про накладення арешту на майно боржника від 26.10.2010 року, видавник: відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, начальник Барабан Ю.М. Представник позивача зверталась до Головного управління національної поліції в Тернопільській області із заявою про скасування арешту на дану квартиру. Згідно листа Слідчого управління ГУНП в Тернопільській області, останню повідомлено, що кримінальна справа за № 1672805 від 08.02.2010 року за ч. 4 ст. 190 КК України закрита з відсутністю складу злочину. Дана кримінальна справа знищена, а тому, з метою вирішення питання щодо скасування арешту із квартири, рекомендовано звернутись до суду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24 травня 2013 року у справі за № 607/4554/13 закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, у зв`язку із відмовою позивача від позову. Згідно листа-відповіді Головного управління ДПС в Тернопільській області від 13 липня 2021 року вбачається, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON] перебуває квартира за [ADDRESS] . Податковим органом сформовано податкові повідомлення -рішення по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки від 12 квітня 2021 року на суму 1326,76грн. та на суму 1048.91 грн. Станом на 01.01.2021 року заборгованість по податку на нерухоме майно у [PERSON] становить 6631,13 грн. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). У постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 Велика палата Верховного Суду у п. 42 зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Враховуючи те, що арешт на спірну квартиру був накладений за правилами КПК України 1960 року та не знятий за цим Кодексом після винесення постанови про закриття кримінальної справи за правилами КПК 1960 року, доказів протилежного судом не встановлено, суд приходить до висновку, що питання звільнення майна з під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Відповідно до вимог статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно з вимогами ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі винесенням постанови про закриття, за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. З матеріалів справи встановлено, що арешт на квартиру за [ADDRESS] був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, з метою захисту прав позивача у кримінальній справі порушеній за її заявою. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. Кримінальну справу, в межах якої накладено арешт на спірну квартиру, припинено на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу направлено не було. Згідно з вимогами ст. 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чиним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання позивача за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушуються права позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд. Встановлено, що арешт на квартиру був накладений з метою захисту прав [PERSON] за правилами КПК України 1960 року та не знятий за цим Кодексом після винесення постанови про закриття кримінальної справи за правилами КПК 1960 року. На даний час потреба в арешті квартири з метою захисту прав [PERSON] відсутня, а скасувати арешт в іншому порядку не є можливим, оскільки кримінальна справа закрита та знищена. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування арешту на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 61,6 кв.м., зареєстрованого 26 жовтня 2010 року за номером запису про обтяження 12471083, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., накладений на підставі постанови про накладення арешту майна боржника, серія та номер: б/н, виданий 26 жовтня 2010 року, видавник: Відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, начальник Барабан Ю.М. та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис за №12471083 від 26 жовтня 2010 року про реєстрацію обтяження: арешт нерухомого майна на квартиру за [ADDRESS] . Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 766/21865/17, від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1816 грн. за дві вимоги немайнового характеру (908*2). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved