Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

09.08.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житла до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська міська рада . 25.08.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 26.08.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 27.10.2021 року. 27.10.2021 року проведене підготовче судове засідання . Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 17.01.2022 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий . Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 17.01.2022 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просить визнати відповідачку та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Виселити відповідачку та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] з будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 25 квітня 2003 року . У вищевказаному будинку зареєстровані відповідачка [PERSON] , і її діти: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Відповідачка є її племінницею. З певних обставин вона пішла їй на уступки та зареєструвала її у належному їй домоволодінні, відповідачка обіцяла, що пізніше в добровільному порядку зніметься з реєстраційного обліку у належному їй житловому приміщенні. На даний час відповідачка категорично відмовляється знятись з реєстраційного обліку у належному їй домоволодінні. Відповідачка приводить належний їй житловий будинок в занедбаність, наносить йому шкоду, створює борги за комунальні послуги, які вона потім вимушена погашати. Крім того відповідачка не пускає її до належного їй домоволодіння, поводить себе неадекватно, нехтує правилами співжиття, застосовує фізичне та психологічне насильство, що й стало підставою звернення до суду. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відповідачка попросила її дозволити пожити у неї, так як посварилась зі своєю мамою і остання вигнала її з дому. Вона пожаліла відповідачку. Оскільки остання є її племінницею і так як на той час будинок по [ADDRESS] був не заселений, дозволила там пожити. Через деякий час відповідачка звільнила житло та проживала в іншому місці. Потім знову попросилась в неї пожити, а також попросилась дозволити зареєструватись та зареєструвати сина, так як останнього не брали до школи, повідомивши що згодом зніметься з реєстраційного обліку. Вона дозволи їй це зробити. В подальшому відповідачка зареєструвала в будинку і свою дочку, хоч дозволу на це вона їй не надавала. Останнім часом відповідачка почала поводити себе неадекватно, будинок привела в занедбаний стан, на її зауваження реагувала агресивно, застосовуючи грубу нецензурну лайку. Не пускала її до будинку. В свою чергу у неї виникла потреба у даному будинку. Але відповідачка погрожувала їй та не дозволяла не те, користуватись будинком, а навіть заходити до нього. Вона письмово попередила відповідачку про звільнення належного їй будинку. В середині листопада відповідачка звільнила її будинок, виїхавши з дітьми та забравши всі свої і навіть її речі. Але зніматись з реєстраційного обліку не бажає. Відповідачка в судове засіданні не з`явилась, відзив на позовну заяву не надала Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада та орган опіки і піклування Верхньодніпровської міської рада в судове засідання не з`явились, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, згідно яких будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог не надали. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 25 квітня 2003 року, що підтверджується копією договору та витягом про реєстрацію права власності на домоволодіння . У вищевказаному будинку зареєстровані відповідачка [PERSON] , і її діти: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними домової книги. За доводами позивача відповідачка не є членом її сім`ї, і вона надала можливість їй проживати у належному їй будинку та зареєструватись з дітьми в ньому як наймачам. Позивач посилається на те, що відповідачка неадекватно себе поводить, не допускає її до будинку, привела будинок в занедбаний стан. Дані факти підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , та [PERSON] . Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він допомагав позивачці ремонтувати будинок після смерті батька і будинок був в належному стані. А зараз будинок є дуже занедбаним. В будинку проживала [PERSON] , яка поводилась агресивно, грубо виражаючись в бік кожного, хто підходив до будинку. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснила, що коли в будинку господарювала позивачка там був порядок. Зараз в будинку «бардак». [PERSON] , в будинку не живе десь 2-3 місяці так як переїхала з дітьми жити до своєї матері. Відповідно до ст.. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивачем поставлені дві вимоги: це виселення відповідачки та її неповнолітніх дітей з будинку без надання іншого житлового приміщення та визнання відповідачку та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користуватись належним їй житловим будинком, знявши їх з реєстраційного обліку. Оскільки позивачка підтвердила, що відповідач разом з дітьми в добровільному порядку виселилась з належного їй будинку, позовні вимоги в частині виселення відповідачки та її неповнолітніх дітей без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягають. Так як позивачка не зменшила позовні вимоги в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання відповідачку та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користуватись належним позивачці житловим будинком знявши її з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є приватною власнітю позивачки. Відповідно до ст.. 150 ЖК УРСР - Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1, 2 ст. 167 ЖК УРСР - Наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка не є членом сім`ї позивача Так як згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР - До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка не є близькою родичкою позивачки, а також не проживала разом з позивачкою та не вела з нею спільне господарство. За доводами позивача відповідачка проживала в належному їй будинку, винаймаючи його. Таким чином в разі вибуття відповідачки з будинку позивачки вона є такою, що втратила право користуватись ним в розумінні ст. 167 ЖК УРСР . Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У цій справі вирішується спір, який виник між власником будинку та користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників спору і застосування, зокрема, статей 391, 395, 406 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР. При цьому також необхідно враховувати права та інтереси дітей. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При вирішенні спору судом враховуються обставини, встановлені у Постанові Верховного Суду України у справі № 489/4867/16-ц від 21.02.2018 року в якому зазначається, що оскільки суди встановили, що позивач є власником квартири, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не була пов`язана. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась в квартиру і набула право користуванням чужим майном (кімнатою в квартирі), яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. На підставі вищевикладеного оцінюючи баланс прав та інтересів сторін спору, суд вважає , що наявні підстави для визнання відповідачки разом із її неповнолітніми дітьми такими, що втратили право користування будинком позивачки шляхом зняття їх з реєстраційного обліку. Оскільки відповідач добровільно звільнила будинок позивачки, не була членом сім`ї позивачки, не пов`язувалась із позивачкою спільним побутом і реєстрація позивача та її неповнолітніх дітей в будинку позивача порушує право власності позивача щодо користування будинком для власних потреб. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.

Outcome: partial