Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 25.09.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк» (з 12.06.2009 ПАТ АБ «Укргазбанк») та ним був укладений кредитний договір № 60/08 МК. Відповідно до даного договору банк надав йому кредит у сумі 69700 доларів США, на строк з 25.09.2008 по 24.09.2028 року. За умовами кредитного договору [PERSON] зобов`язувався повертати кредит щомісячно з першого по десяте число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 291 долар США та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.п. 1.1. кредитного договору, а саме у розмірі 15 процентів річних, а у разі виникнення процентної заборгованості, розмір даної процентної ставки збільшується на 1 процент і становить 16 процентів. В забезпечення кредитного договору між позивачем і банком було укладено договір іпотеки № 60/08 МК-01 від 25.09.2008 на домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачем під час укладення кредитного договору не було дотримано істотних умов договору, так як йому не було надано об`єктивної, повної та достовірної інформації - банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на його переконання є ознаками введення його банком в оману. Рахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, банк не здійснював в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. У частині 4 пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора,нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначенні законодавством. До інших умов, визначених актами законодавства слід віднести обов`язкові умови які урегульовують дані правовідносини, зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами». Статтею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена ним у письмовій формі й містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принцип визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджувати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. Встановлена законодавцем в даній нормі Закону передумова обов`язкової необхідності для банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та застереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У змісті кредитного договору № 60/08 МК від 25.09.2008 відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме, відповідач при укладенні спірного кредитного договору з позичальником: не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3 «Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимог п. 3.4. Правил; не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимог п. 3.3. Правил; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимог п. 3.3. Правил, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п. 3.8 Правил банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п. 3.4 Правил не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; в порушення вимог п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» не визначив строк дії кредитного договору; в супереч вимоги п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії кредитного договору; в порушення вимог п. 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановив істотної умови договору про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не визначив відповідальності кредитора при порушення умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, у разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч. 2 ст. 345 та п. 9 ч. 1 ст. 6Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків»; порушення вимоги ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування,операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, пор розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредиту порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вважає, що спірний кредитний договір було укладено банком, з використанням нечесної підприємницької практики. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов [PERSON] до Пат АБ «УКРГАЗБАНК» не визнає та просить у його задоволенні відмовити. Вважає, що до правовідносин між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, з приводу укладення кредитного договору № 60/08 МК від 25.09.2008 взагалі не можуть застосовуватися норми Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний договір не має стосунку до договорів споживчого кредитування і тому всі посилання позивача на порушення його прав, як споживача фінансових послуг, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону. Відповідно до положень пп. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язана з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Позивач [PERSON] звернувся до банку за отриманням кредитних коштів як фізична особа - підприємець. Метою кредитування в заяві-анкеті позичальника від 6.08.2008 вказано на розвиток бізнесу під заставу нерухомого майна. При цьому позивачем було надано банку пакет документів, що підтверджували факт заняття ним підприємницькою діяльністю в сфері вантажних автомобільних перевезень. Як слідує з усіх документів, що готувалися для видачі кредиту та аналізувалися кредитним комітентом банку, кредит видавався за програмою середнього та малого бізнесу «кредит на розвиток бізнесу під заставу нерухомого майна (поновлення обігових коштів), тобто, розглядався саме пакет документів з приводу ведення бізнесової діяльності позивачем та узгоджувалося питання щодо можливості видачі йому кредитних коштів на розвиток бізнесу (поповнення обігових коштів). Кредитним комітетом банку було прийнято рішення про видачу йому кредиту саме в рамках програми кредитування СМБ «Кредит та розвиток бізнесу під заставу нерухомого майна». Таким чином, за своєю правовою природою кредитний договір № 60/08 МК від 25.09.2008 не є договором споживчого кредитування, а належить до договорів кредитування на розвиток бізнесу (МСБ - малого та середнього бізнесу) та спрямований на поповнення обігових коштів бізнесової справи клієнта банку та припускає можливість за рахунок грошей банку організувати бізнес-процес для отримання прибутку, заробляння грошей і для зростання доходів, тобто, гроші в цьому випадку беруться не для споживання. В той час як споживчі кредити на особисті потреби дають можливість людині здобувати ті товари та послуги, на які вона ще не зробила, при цьому збільшуючи їх вартість на величину позичкового відсотка і тим самим створюючи додаткове навантаження на особистий або сімейний бюджет. Отже, норми Закону України «Про захист прав споживачів» в даному випадку не можуть застосовуватися до цивільних правовідносин між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] , в той час, як позивач свої позовні вимоги обґрунтовує виключно, на його думку, порушеннями банком саме норм цього Закону. При укладенні кредитного договору № 60/08 МК від 25.09.2008 дотримано всіх необхідних та передбачених законом вимог та умов, передбачених стст. 209, 210, 25 ЦК України, а саме: зміст цього правочину не суперечить цивільному законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; [PERSON] , як позичальник, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення, як сторони правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі; цей правочин вчинений у письмовій формі, скріплений підписами сторін правочину; вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто, передбачав зокрема, надання банком позивачу кредитних коштів на умовах, що викладені у вказаному договорі, тобто, спірний договір не був фіктивним чи удаваним правочином. До 12 лютого 2014 року [PERSON] здійснював регулярні, хоча й неповні, платежі по кредиту, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості позивача, що проводився перед зверненням банку з позовом до суду по стягненню кредитної заборгованості з позивача. А отже, позивач визнав умови кредитного договору та повністю чи частково виконував свої зобов`язання за кредитною угодою. Позивач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування, його права, як позичальника, не були порушені банком і банк ніяким чином не вводив позивача в оману. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позов слід відмовити виходячи з наступного. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами статті 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 207, 208 цього ж кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до норм ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правилами викладеними у статті 230 ЦКУ передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. В судовому засіданні встановлено, що 25.09.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк» (з 12.06.2009 ПАТ АБ «Укргазбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 60/08 МК, згідно якого банк надав позивачу на розвиток бізнесу (п. 1.5), кредит у сумі 69700 доларів США, на строк з 25.09.2008 по 24.09.2028 року. За умовами договору [PERSON] зобов`язувався повертати кредит щомісячно з першого по десяте число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в сумі 291 долар США та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.п. 1.1. кредитного договору, а саме у розмірі 15 процентів річних, а у разі виникнення процентної заборгованості, розмір даної процентної ставки збільшується на 1 процент і становить 16 процентів. Взяті на себе зобов`язання банк виконав, передав позичальнику обумовлену договором суму. [PERSON] суму кредиту отримав і до 2014 року частково виконував умови договору, погашав тіло кредиту та сплачував відсотки. Станом на червень 2014 року його заборгованість становила 49330 доларів США. В подальшому позивач припинив виконувати договір та сплачувати передбачені цим договором платежі. Під час розгляду справи суд також встановив, що [PERSON] отримав кредит у значній сумі (69700 доларів США) шляхом укладення з банком кредитного договору. Вказаний договір був викладений у формі передбаченій законом, у ньому зазначені сума кредиту, строки виконання договору кожною з сторін, процентна ставка, відповідальність сторін та випадки настання цієї відповідальності, а також інші обставини. При укладенні договору [PERSON] мав можливість і був зобов`язаний ознайомитися з умовами спірного договору. Про ознайомлення позивача з договором свідчить його підпис та відсутність заперечень. Після припинення позивачем виконувати умови договору, сплачувати кошти на погашення кредиту, для нього не настало жодних наслідків, які б не були передбачені договором. Доказів наявності у діях банку обману [PERSON] чи будь-якої іншої недобросовісності суду надано не було. Кредит він отримав не на споживчі цілі, як зазначено в позові, а на розвиток бізнесу. Отже, як особа, яка активно займається підприємницькою діяльністю, про що свідчить сума кредиту (69700 доларів), не міг не розуміти всіх ризиків економічної діяльності та відповідальності за невиконання кредитного договору. Висновок судово-економічної експертизи від 21серпня 2019 року суд до уваги не приймає, так як він не підтверджує факту наявності у діях банку обману під час укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин,

Outcome: dismissed