Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

15 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 2203/1019 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 540 000,00 грн., зі сплатою 18,5 % річних (п.1.1 Кредитного договору). Відповідно до п.3.1.9 Кредитного договору у разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені дійсним договором строки, суми непогашених у строки платежі перераховувати на рахунки простроченої заборгованості. На залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховувати, виходячи із процентної ставки, зазначеної у п.1.1, збільшеної на 1 (один) процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п.3.1.10 Кредитного договору). Строк повернення кредитних коштів, до 14.05.2026 року (а.с.14-19). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав кредит Відповідачу в сумі 540 000,00 грн. Відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2010 року у справі №2-1231/2010 з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 02.09.2009 року в загальному розмірі 633 295,00 грн., яка складалася з наступного: заборгованість за кредитом строкова - 505 000 грн., заборгованість за кредитом прострочена - 22463,25 грн., нараховані відсотки за період з 01.08.2009 року по 31.08.2009 року - 8306,078 грн., прострочені відсотки -81299,62 грн., пеня - 16226,06 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з господарсько-побутовими побудовами номер [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, розташовану по [ADDRESS] , що належать відповідачу [PERSON] (а.с.56-59, 61-62). Зазначене рішення суду набрало законної сили, відповідачем до теперішнього часу не виконано, заборгованість не погашена, що не заперечується представником відповідача у судовому засіданні. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 06.11.2019 року заборгованість відповідача становить 1 011 813,67 грн., у тому числі: заборгованість по процентам поточна - 1 658,31 грн, заборгованість по процентам прострочена - 1 010 155,36 грн. Розрахунок відсотків проведений банком за період з 01.09.2009 року по 06.11.2019 року, із розрахунку 18,5% річних на суму заборгованості по кредиту та 19,5% річних на суму простроченої заборгованості (а.с.5-13). Правовідносини у даній справі регулюються Цивільним Кодексом України. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Судом встановлено, що ПАТ АБ «Укргазбанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та пені за порушення умов Кредитного договору у загальній сумі 633295 грн., звернувшись у 2010 році до суду з позовом про стягнення цих коштів у судовому порядку з відповідача [PERSON] . Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, з чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги АБ «Укргазбанк», а отже, строк дії договору змінився з дня звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Таким чином, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог чи коштів, а саме відсотків за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування не підлягає задоволенню. У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. У додаткових поясненнях представник позивача наполягає на тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У постанові Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 вказував на те, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі кредитного договору у зв`язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у своїх постановах від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, Велика Палата Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18). Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом із тим правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у даній справі, оскільки у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні не встановлено та з умов кредитного договору №2203/2019 від 15.05.2008 року, у тому числі з умов, на які посилається позивач, зокрема п.3.1.9 та п.3.1.10 договору не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другої статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою. Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» в додаткових поясненнях зазначає, що збільшену відсоткову ставку у розмірі 19,5%, яка передбачена п.3.1.9 кредитного договору, слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч.2 ст.625 ЦК. Проте, як вбачається з матеріалів справи, розрахунок заборгованості за кредитним договором виконаний позивачем щомісячно із застосуванням двох відсоткових ставок - 18,5% на суму заборгованості за кредитом та 19,5% річних на суму простроченої заборгованості, тобто на підставі п.1.1. та 3.1.10 кредитного договору №2203/1019 від 15.05.2008 року. Однак, умовами кредитного договору сторонами не було визначено, що після закінчення строку дії цього договору передбачена сплата відсотків. Крім того, такий розрахунок суперечить правовим позиціям Верховного Суду у численних справах, зазначених вище. Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Посилання представника позивача на висновки, викладені у постанові ВС від 03.03.2021 року у справі №323/3357/18-ц суд не бере до уваги, оскільки цей висновок стосується оцінки умов іншого конкретного кредитного договору з індивідуальними умовами. В спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак з вимогами про стягнення з відповідача коштів на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України ПАТ АБ «Укргазбанк» не зверталося. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed