Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір № 2826725 від 24.08.2019 року, укладений між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір №2826725 від 24.08.2019 року, відповідно до якого було отримано позику. Між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі\~ТзОВ «ФК «Профіт Капітал») було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТзОВ «ФК «Профіт Капітал» отримало право вимоги заборгованості за кредитним договором №2826725 від 24.08.2019 року, укладеним між позивачкою та відповідачем. Вважає оспорюваний договір позики недійсним з таких підстав. Вказаний договір нею не підписано, її, як споживача послуг не проінформовано про вартість послуг та розмір витрат, реальну ставку річних та сукупну вартість сум, що входять до кредитної заборгованості. Позивачу не надано письмову інформацію щодо умов договору. Зважаючи на обставини, викладені в позові вказує, що при укладанні оспорюваного правочину порушені його права, як споживача згідно з нормами\~Закону України «Про захист прав споживачів»,\~Закону України «Про електронну комерцію», що є підставою відповідно до вимог\~ст.215 ЦК України\~для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв`язку недотриманням відповідачем норм діючого законодавства. Ухвалою від 04.01.2021 року провадження у справі відкрито. 09.04.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 12.04.2021 року від представника відповідача ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» 31.03.2021 р. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову. 20.04.2021 року від представника третьої особи ТзОВ «ФК «Профіт Капітал» надійшли пояснення по справі, в яких просить в задоволенні позову відмовити. Позивачка в судове засідання не з1явилася, подала заяву про розгляд справи у його відсутності. У відзиві представника відповідача ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», останній просить розглядати справу у його відсутності. У письмових поясненнях представник третьої особи ТзОВ «ФК «Профіт Капітал» просить розглядати справу у його відсутності. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост.129Конституції України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Нормами\~ст.13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно дост.626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Стаття 627\~ЦК України та ст.\~6\~цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилом частини першої статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.) Абзац другий частини 2 статті 639\~ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу\~України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Враховуючи положення ч.1 ст.\~5\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.\~6\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно із ст. 12 цього Закону України «Про електрону комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 12 частини 1статті 3\~вказаного Закону визначено, що одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що кредитний договір може бути укладений в електронній формі шляхом заповнення його сторонами усіх необхідних електронних документів та накладення електронного підпису. З матеріалів справи вбачається, що 24.08.2019 року позичальником було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. В оспорюваному Договорі зазначено про умови надання позики, в тому числі: сума позики - 4500, 00 грн.; строк, на який надається позика - 16 днів; дата повернення позики (останній день) 09.09.2019 року; базова процентна ставка у день - 1,60%; Процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,70%. Жодних інших змін до договору не здійснювалося. Тобто договором позики, укладений між Позичальником та Товариством, не передбачено стягнення неустойки (штрафу, пені) за невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Таким чином, Позичальнику нараховуються виключно проценти за користування позикою, які за своєю правовою природою не є компенсацією. Отже, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором Позичальник засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Суду не надано доказів того, що при укладанні Договору Позичальник не мав обсяг цивільної дієздатності чи його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. Таким чином, суд приходить до висновку, що підписавши Договір, Позичальник підтвердив, що вивчив умови Договору та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, а їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього Договору йому зрозумілі. Позичальник на момент укладення Договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та, в подальшому, прийняв надані Товариством грошові кошти. Тобто, Договір був укладений і підписаний сторонами у відповідності з умовами Закону. При цьому, Позивач через особистий кабінет на веб-сайті Товариства подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики шляхом натискання кнопки «Згоден», після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження укладення Договору. Договір містить персональні дані Позивача, зокрема його ПІБ, номер картки платника податків, контактний номер телефону, які відповідають відомостям, які містяться в позовній заяві самого Позивача. Таким чином, без використання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету Договір між Позивачем та Товариством не був би укладений. Відтак, суд вважає, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі Позивача та Позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Таким чином, твердження позивача [PERSON] про те, що вона не підписувала даний договір, є необґрунтованими, оскільки без ознайомлення з вказаними умовами та накладенням електронного підпису укласти кредитний договір неможливо. Факт отримання кредитних коштів позивачем не оспорюються та підтверджується у поданому позові. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про не укладення оскаржуваного договору. Положеннями ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Належних та допустимих доказів того, що договір № 2826725 від 24.08.2019 року . укладено з порушенням чинного законодавства позивач не надав. Інші доводи позивача не спростовують висновків суду щодо правомірності оспорюваного правочину. Відповідно до п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України\~основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Пленум Верховного Суду України у\~Постанові №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7). Законодавець у п.3 ч.1\~ст.3 ЦК України\~визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Положення\~ст.204 ЦК України\~встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Беручи до уваги встановлені у ході судового розгляду обставини, суд дійшов висновку про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору № 2826725 від 24.08.2019 року, укладеного між позивачем та ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», відтак у задоволення позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed