Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

14 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики. В заяві зазначив, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з відповідача на користь позивача рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2007 року, яке набрало законної сили, стягнуті аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2013 року в розмірі ј частини усіх видів заробітку, а також [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з відповідача стягнуто аліменти на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2017 року в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку. В провадженні відділу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , заборгованість по якому станом на 12 червня 2020 року обчислювалась сумою в 56011 грн. 90 коп. В червні 2020 року позивач на переконання відповідача, роботі якого за межами держави заважали наявні у виконавчому провадженні арешти його майна та грошових коштів, відкликала виконавчий лист з відділу виконавчої служби. В свою чергу відповідач частково погасив заборгованість шляхом здійснення одноразового платежу в сумі 16011 грн. 90 коп., а на залишок боргу в сумі 40000 грн. склав розписку, за змістом якої прийняв на себе зобов`язання виплачувати вказану суму протягом року, починаючи з серпня 2020 року по серпень 2021 року включно шляхом здійснення щомісячних платежів в сумі, що не може бути меншою за 3077 грн. Окрім того, [PERSON] у зазначеній розписці вказав, що посилання позивачки в своїй заяві про повернення виконавчого листа, адресованій державному виконавцю, на повне фактичне виконання боржником рішення суду є хибним. З серпня по листопад 2020 року відповідач здійснював погашення заборгованості, перераховуючи на картку позивача грошові кошти в сумі 3100 грн. щомісяця, проте із вказаного часу припинив виконання свого обов`язку, що зумовило звернення позивачки до відділу державної виконавчої служби з виконавчим листом, на підставі якого постановою державного виконавця від 03.03.2021 року відкрите виконавче провадження, в рахунок погашення заборгованості за яким державним виконавцем зараховано платежі відповідача в сумі 3100 грн., які він здійснював у відповідності до розписки протягом серпня-листопада 2020 року. Посилаючись на положення статті 1053 ЦК України, у відповідності до якої борг, що виник з договорів або з іншої підстави, може бути замінено позиковим зобов`язанням, що здійснюється у формі, встановленої для договору позики, вважає, що сторони правомірно впорядкували свої правовідносини шляхом написання боргової розписки, яка передбачена частиною другою статті 1047 ЦК України, що внормовує форму договору позики. Сума заборгованості, яку відповідач має повернути позивачці у відповідності до написаної ним розписки, складає 40000 грн. І так як одностороння відмова від виконання зобов`язання в силу закону є недопустимою, позичка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за борговою розпискою в сумі 40000 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 15.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не вживалися. В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені в позові вимоги, просить про їх задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує з посиланням на те, що з наданої суду копії розписки неможливо встановити зміст спірних правовідносин та правову природу заявленої до стягнення заборгованості. Так як предметом стягнення є зазначена у розписці сума, є обов`язковим з`ясування, який саме правочин укладений сторонами. У відповідності до вимог цивільного законодавства наявність розписки може підтверджувати укладення одного з двох договорів, таких, як договір зберігання, умови якого встановлені статтею 936 ЦК України, та договір позики, що внормований статтею 1046 ЦК України. Жодного з цих правочинів сторони не укладали. Що стосується заборгованості зі сплати аліментів, її розмір в силу вимог сімейного законодавства може бути визначений державним або приватним виконавцем, а у разі спору про її розмір, - судом. Ані боржник, ані стягувач не вправі обчислювати цю заборгованість. Звернувшись до державного виконавця з заявою про фактичну відсутність заборгованості зі сплати аліментів, позивач дала підстави для внесення виконавцем до автоматизованої системи виконавчого провадження відповідних відомостей. Щодо тверджень про новацію боргу, якою позивач вважає отримання від відповідача розписки про визнання заборгованості зі сплати аліментів, у відповідності до статті 604 ЦК України новація не допускається щодо зобов`язань про сплату аліментів. Таким чином, законом прямо встановлено заборону про здійснення заміни зобов`язання, що витікає зі сплати аліментів, новим зобов`язанням. У зв`язку з викладеним, у відсутність матеріально-правових підстав для стягнення з відповідача суми, що становить ціну позову, просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з таких міркувань. Поняття зобов`язання внормовано статтею 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Обов`язок виконання зобов`язання встановлений статтею 526 ЦК України. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків встановлені статтею 11 ЦК України, у відповідності до якої зобов`язання виникає, зокрема, з договору, яким в силу статей 626, 628 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту наведених положень цивільного законодавства, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України). Разом з тим частиною 3 ст. 6 ЦК України встановлено відсутність у сторін права в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту ст. 638 ЦК України. Правочини, які належить вчиняти у письмовій формі, визначені у статті 208 ЦК України і до них відносяться правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а саме: правочинів, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення. Можливість укладення договору у формі розписки встановлена статтею 937 ЦК України, яка регламентує форму договору зберігання, та статтею 1047 ЦК, що містить вимоги до договору позики. Зобов`язання, що витікають з договору зберігання, встановлені статтею 936 ЦК України, за змістом якої за цим договором одна сторона зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зобов`язання, що витікають з договору позики, внормовані статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як встановлено судом, між сторонами не існує правовідносин, які виникають з вказаних правочинів, а наявні зобов`язання з утримання спільних дітей. Між тим виконанню підлягають лише зобов`язання, що існують фактично. З наданої суду розписки випливає, що відповідач зобов`язується сплатити позивачу заборгованість зі сплати аліментів, що залишилась, в сумі 40000 грн. протягом певного періоду шляхом здійснення щомісячних платежів у певній сумі (а. с. 35). Порядок визначення заборгованості по аліментам встановлений статтею 195 СК України, за змістом якої державний, приватний виконавець обчислюють розмір заборгованості зі сплати аліментів, а в разі виникнення спору її обчислює суд. У зв`язку з викладеним суд констатує, що аліментні зобов`язання підлягають виконанню за встановленою законом процедурою. Що стосується заборгованості позивача зі сплати аліментів на утримання сина сторін [PERSON] , [INFO] , постанова державного виконавця, який лише і вправі обраховувати заборгованість зі сплати аліментів, від 12.06.2020 року містить умовиводи службової особи державної виконавчої служби про відсутність заборгованості за виконавчим документом станом на 11.06.2020 року (а. с. 33 (зворотній бік)-34). І так як зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, суд не вбачає підстав для стягнення грошової суми, що утворює ціну позову, як заборгованість зі сплати аліментів. Наявність боргу, що виник з договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, за домовленістю сторін може потягти за собою заміну позиковим зобов`язанням, як зазначено в частині 1 статті 1053 ЦК України. У відповідності до частини 2 вказаної статті заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Новація, тобто припинення зобов`язання шляхом заміни первісного зобов`язання новим передбачена статтею 604 ЦК України. Позивач просить стягнути з відповідача 40000 грн., використовуючи наведені положення закону про новацію, відповідно до якої заборгованість зі сплати аліментів була замінена за домовленістю сторін позиковим зобов`язанням, що оформлене борговою розпискою від 12.06.2020 року. Разом з тим частиною 3 статті 604 ЦК України, положеннями якої необхідно керуватися при заміні зобов`язання, прямо заборонено новацію щодо зобов`язань про сплату аліментів. Як вже зазначено, зміст правочину має відповідати цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства. І так як правочин, на доведення вчинення якого суду надано боргову розписку, не відповідає вимогам цивільного законодавства щодо його форми та змісту і це прямо встановлено наведеними судом положеннями закону, такий правочин є нікчемним, що не створює жодних юридичних наслідків. З урахуванням викладеного суд доходить висновку про відсутність у позивача матеріально-правових передумов для висування вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів за борговою розпискою, що не дає суду підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог. На вказаний умовивід суду не впливають твердження представника позивача про право сторін у відповідності до приписів статті 6 ЦК України укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, а також відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, оскільки договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, в силу положень цієї ж статті має відповідати загальним засадам цивільного законодавства, до яких відноситься і необхідність додержання загальних вимог щодо правочину. Цієї ж вимоги, як зазначено судом, при видачі боргової розписки дотримано не було. Що стосується неможливості сторін в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, така неможливість встановлена частиною 3 цієї ж статті 6 ЦК. Право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів встановлено статтею 4 ЦПК України. Тягар доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що і становить зміст такої засади цивільного судочинства, як змагальність, статтею 12 ЦПК України покладено на сторони. Недоведення порушення цивільного права є підставою для відмови в задоволенні позову. Суд вважає, що позивач не довела факту порушення її права з боку відповідача, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Outcome: dismissed