Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

представник позивача просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок (загальною площею 43,90 кв. м., житловою площею 18,80 кв. м., підсобною площею 25,10 кв. м.) та господарські будівлі і споруди за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю, обґрунтовуючи позов наступним. [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належав житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому він проживав до та на час смерті, що підтверджується довідкою Горохуватської сільської ради №617 від 06.04.2004 р. Отже, після смерті [PERSON] залишився вищезазначений житловий будинок. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. При житті [PERSON] заповіт на все своє майно, в тому числі вищезазначений житловий будинок, складено не було. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У [PERSON] із спадкоємців першої черги залишились діти [PERSON] та [PERSON] , які у встановлений законом строк спадщини батька не приймали та спадкова справа після [PERSON] заведена не була, що підтверджується листом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори №1388/02-14 від 13.08.2014 р. [PERSON] після смерті [PERSON] з 20.12.2003р. поселилась та постійно проживає у будинку, що знаходиться [ADDRESS] . Причиною вселення позивача у будинок [PERSON] було відсутність іншого житла для проживання. Отже, позивач почала проживати у будинку з 20.12.2003 р. та безперервно проживає у ньому по даний час. Таким чином, з часу смерті [PERSON] по даний час житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить відповідачу, проте ним у встановленому законом порядку не було проведено державну реєстрацію права власності на будинок. Наразі вищевказаний будинок перебуває в користуванні позивача. При цьому, позивач, з 2003 року по даний час, тобто протягом останніх 17 років, відкрито та добросовісно користується житловим будинком та земельною ділянкою, утримує їх та прилеглу територію у належному стані. Позивачем було за власний кошт зведено огорожу та зроблено прибудови: літню кухню та сарай. Враховуючи наведене, Позивач вважає, що вона може у встановленому законом порядку набути право власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Згідно п. 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Згідно п. 13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Визначаючи умови набуття права власності за набувальною давністю, Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 р. у справі № 201/12550/16-ц вказав, що "лише за наявності таких умов можливе набуття права власності на чужі речі: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Для набуття права власності за набувальною давністю всі вказані умови повинні бути наявними у сукупності". Верховний Суд у постанові від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17 серед умов набуття права власності за набувальною давністю виокремив такі: "наявність суб`єкта, який здатний певний об`єкт набути у власність; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння; відкритість володіння чужим майном; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння". Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності" (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі №910/17274/17). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5 "володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна". Строк, після спливу якого особа можу набути нерухоме майно у власність за набувальною давністю становить 10 років. Безперервність володіння означає, що особа володіє об`єктом нерухомості протягом визначеного строку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності. Отже, виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, вищевказаних постанов Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ та Верховного Суду, умовами для визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є: -добросовісність заволодіння чужим майном; -відкритість володіння; безперервність володіння; -сплив установлених строків володіння. Позивач 17 років відкрито, добросовісно та безперервно користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та утримує його у належному стані. Відповідач, як власник житлового будинку, не заперечує проти проживання у ньому позивача та протягом усього часу не заявляв про свої права на нього. Також позивачем було за власний кошт виготовлено технічний паспорт на будинок. Пунктом 9 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» встановлено, що підставою для державної реєстрації прав, зокрема, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, оскільки позивачем дотримано усіх необхідних умов для визнання за нею права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю, у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та передачі позивачу вищевказаного будинку у власність. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду подала заяву про розгляд справи у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах є повідомлення про вручення поштових відправлень, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що відповідачі в засідання суду не з`явився без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 7 лютого 2014 року, ст. 41 Конституції України та ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та Законом. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства. Відповідно по Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів пов`язаних із набувальною давністю, суди повинні з`ясувати добросовісність володінні майном. Також зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Для вирішення спору має значення добросовісність саме на момент передачі позивачу майна, який як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що він отримав це майно з підстав, достатніх, щоб мати право власності на нього. Позивач [PERSON] проживає у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 2003 р. і по даний час. [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належав житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому він проживав до та на час смерті, що підтверджується довідкою Горохуватської сільської ради №617 від 06.04.2004 р. Отже, після смерті [PERSON] залишився вищезазначений житловий будинок. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. При житті [PERSON] заповіт на все своє майно, в тому числі вищезазначений житловий будинок, складено не було. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У [PERSON] із спадкоємців першої черги залишились діти [PERSON] та [PERSON] , які у встановлений законом строк спадщини батька не приймали та спадкова справа після [PERSON] заведена не була, що підтверджується листом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори №1388/02-14 від 13.08.2014 р. [PERSON] після смерті [PERSON] з 20.12.2003р. поселилась та постійно проживає у будинку, що знаходиться [ADDRESS] . Причиною вселення позивача у будинок [PERSON] було відсутність іншого житла для проживання. Таким чином, з часу смерті [PERSON] по даний час житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить відповідачу, проте ним у встановленому законом порядку не було проведено державну реєстрацію права власності на будинок. Наразі вищевказаний будинок перебуває в користуванні позивача. При цьому, позивач, з 2003 року по даний час, тобто протягом останніх 17 років, відкрито та добросовісно користується житловим будинком та земельною ділянкою, утримує їх та прилеглу територію у належному стані. Позивачем було за власний кошт зведено огорожу та зроблено прибудови: літню кухню та сарай. Позивач сплачує комунальні платежі за електроенергію, обробляє земельну ділянку біля будинку. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1ст.321 ЦПК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1ст.328 ЦПК України,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1, 2 ст. 344 ЦПК України, особа,яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність),якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1ст. 344 ЦК України(особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Згідно п.9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно п.13 зазначеної постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п.14 зазначеної постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідност.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Враховуючи вищевикладене, той факт, що позивач фактично володіє будинком більше 10 років та в подальшому має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном, на сьогоднішній день вона з родиною продовжують проживати у вказаному житловому будинку, доглядають за будинком та утримують його, однак оформити право власності у позасудовому порядку не має можливості, з боку відповідачів не вчиняються жодні дії спрямовані на утримання, ремонт, облаштування та догляд за будинком як його співвласниками, тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тому у зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved