Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому після уточнення просив визнати незаконним та скасувати наказ № 272-к «Про внесення змін до наказу від 08.10.2019 № 431-к «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до заступника директора Чугуївського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] » від 29.09.2021, виданий відповідачем (далі - Спірний наказ); поновити позивача на посаді заступника директора Чугуївського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з розрахунку 443,75 грн у день з дня початку вимушеного прогулу і до дня ухвалення рішення в справі; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення місячної заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 06.06.2016 по 08.10.2019 позивач обіймав посаду заступника директора Чугуївського МЦ НБВПД. Наказом відповідача «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до заступника директора Чугуївського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] » № 431-к від 08.10.2019 (далі - Наказ про звільнення) позивач звільнений з займаної посади в зв`язку з прогулом. Спірним наказом унесені зміни до Наказу про звільнення, згідно з якими виправлена дата звільнення позивача з 11.10.2019 на 04.11.2019. Позивач вважає, що Спірним наказом його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за одне і те саме діяння вдруге, у зв`язку з чим вважає вказаний наказ незаконним та винесеним з порушенням порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, строку накладення дисциплінарного стягнення. Діями відповідача позивачу нанесені моральні страждання, які полягають у фізичних болях і стражданнях, сильному емоційному стресі, підвищеній нервозності, порушенні нормального ладу життя, головному болю, зокрема, у зв`язку з нанесенням шкоди репутації позивача, несправедливими й протиправними діями відповідача. На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача, який діє на підставі належним чином завіреної довіреності, подав до суду відзив, у якому проти задоволення позову заперечував і просив залишити його без задоволення. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що позивач був звільнений з посади заступника директора Чугуївського МЦ НБВПД Наказом про звільнення, з дотриманням норм законодавства про працю. Доводи позивача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності Спірним наказом представник відповідача вважає безпідставними, оскільки Спірний наказ лише вносить зміни до іншого наказу, яким накладене дисциплінарне стягнення, а не накладає дисциплінарне стягнення сам по собі. Підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні навіть при задоволенні позову, оскільки Спірний наказ не має відношення до звільнення позивача. Представник відповідача заперечує розмір та факт заподіяння моральних страждань, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Окрім цього, позивачем пропущений строк позовної давності з вимогою про поновлення на роботі. Представник відповідача просив суд поновити йому процесуальний строк на подання відзиву на позов у зв`язку з тим, що він перебував у відрядженні в період отримання копії позовної заяви, а виконувати його обов`язки в цей час було нікому. Позивач подав відповідь на відзив, у якій відхилив заперечення представника відповідача, викладені у відзиві, та наполягав на задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог посилався на ті ж самі аргументи, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача подав до суду свої заперечення, у яких відхилив пояснення позивача, наведені у відповіді на відзив, і просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог посилався на ті ж самі аргументи, які викладені у відзиві на позов. Третя особа своїх письмових пояснень не надавала. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази й заяви по суті справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Суд поновлює представнику відповідача процесуальний строк на подання відзиву на позов, оскільки вважає причини його пропуску поважними, а надані на підтвердження таких причин докази - достатніми. З чеків про надіслання відповіді на відзив убачається, що остання надіслана представнику відповідача 20.12.2021. При цьому, згідно з ухвалою судді про відкриття провадження в справі відповідачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для надіслання заперечення. Згідно з ч. ч. 1, 2, п. п. 2, 4, 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом. Враховуючи завдання та основні засади цивільного судочинства, необхідність забезпечення можливості відповідачу реалізувати своє право на подання заперечення на відповідь на відзив, строки здійснення поштових відправлень в Україні, суд вважає за необхідне збільшити установлений законодавством строк розгляду справи, що, з огляду на викладене, відповідає критерію розумності. Суд установив, що позивач обіймав посаду заступника директора Чугуївського МЦ НБВПД з 06.06.2016 по 03.11.2019, що підтверджується копіями наказів відповідача (а.с. 5-9). Згідно зі змістом ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. З копії Спірного наказу (а.с. 9) вбачається, що останнім лише внесено зміни до Наказу про звільнення, а сам він не направлений на притягнення до дисциплінарної відповідальності, накладення дисциплінарного стягнення або на виникнення чи припинення яких-небудь інших правовідносин, окрім пов`язаних з внесенням змін до Наказу про звільнення. Суть змін, унесених Спірним наказом, полягає в зміні дати звільнення позивача з 11.10.2019 на 04.11.2019. З наданих представником відповідача доказів убачається, що позивач був звільнений з займаної посади на підставі всебічно встановлених обставин, які свідчать про відсутність позивача на роботі протягом 3-х днів. Відповідно до копії Наказу про звільнення (а.с. 6-8) датою звільнення встановлено 11.10.2019. Як зазначає представник відповідача у відзиві, на день винесення Наказу про звільнення відповідач не був обізнаний про тимчасову непрацездатність позивача станом на вказаний у наказі день звільнення, у зв`язку з чим із метою дотримання законодавства про працю до Наказу про звільнення були внесені відповідні зміни, які полягають в зміні дати звільнення на 04.11.2021. Зміни були внесені одразу після того, як відповідачу стало відомо про тимчасову непрацездатність позивача станом на 11.10.2019. Суд установив, що відповідно до копії листка непрацездатності на ім`я позивача, останній дійсно був тимчасово непрацездатний в період з 10.10.2019 по 19.10.2019. Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Представник відповідача вказує, що відповідачу стало відомо про тимчасову непрацездатність позивача станом на указану в Наказі про звільнення дату звільнення лише після ознайомлення з матеріалами іншої цивільної справи, учасником якої був відповідач, що також підтверджується копією заяви представника відповідача про ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 636/4812/19 від 22 вересня 2021 р. Суд зазначає, що Спірний наказ винесений 29 вересня 2021 р., тобто невдовзі після отримання відповідачем інформації про тимчасову непрацездатність позивача станом на указану в Наказі про звільнення дату звільнення. Таким чином, після перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності, про які відповідачу стало відомо під час ознайомлення з матеріалами справи № 636/4812/19, відповідач Спірним наказом вніс зміни у Наказ про звільнення, згідно з якими замінено дату звільнення позивача. Враховуючи, що зміни в наказі стосуються лише дати звільнення і не змінюють підстави розірвання трудового договору, суд вважає, що Спірний наказ не підлягає скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві. Вказані вище висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 337/945/16-ц (провадження № 61-1120св17), винесеної за результатами розгляду аналогічної справи. На підставі викладеного суд вважає позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування Спірного наказу необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні. Решта позовних вимоги є похідними від правовідносин, що виникли при звільненні позивача, підставою для чого став Наказ про звільнення. Позивач не посилався на незаконність або необґрунтованість звільнення на підставі Наказу про звільнення, а також не надав суду доказів незаконності його звільнення саме на підставі вказаного наказу, а лише оспорював наказ № 272-к «Про внесення змін до наказу від 08.10.2019 № 431-к «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до заступника директора Чугуївського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] » від 29.09.2021, який не був підставою для розірвання трудового договору між сторонами. Спірний наказ не має наслідком звільнення позивача з займаної посади та не призводить до вимушеного прогулу. Оскільки позивач не заявляв позовних вимог щодо оскарження\\скасування Наказу про його звільнення, не надав до суду доказів визнання недійсним чи скасування наказу відповідача саме про його звільнення, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Outcome: dismissed