Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі укладеного договору № PLP0RK04010584 від 05.05.2006 відповідач отримав кредит у розмірі 3600 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач за кредитним договором свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 13.09.2021 має заборгованість за договором в сумі 34079, 80 грн, яка складається із: загального залишку заборгованості за процентами - 16 365,86 грн, в тому числі із залишку заборгованості за простроченими процентами -16 365,86 грн, заборгованості з комісії - 875, 52 грн, загальної суми нарахованої пені - 16 838, 42 грн. У зв`язку з тим, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, кредитодавець на власний може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 17 306, 82 грн. яка складається з наступного: 16 365,86 грн-загальний залишок заборгованості за процентами, 875, 52 грн - заборгованість з комісії, 65,44 грн - загальна сума нарахованої пені, а також судові витрати. Представник позивача підтримав вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі, про що надав суду заяву, та у разі неявки відповідача ухвалити заочне рішення. Відповідач направив до суду відзив, у якому зазначив, що вказану заборгованість не визнає і має намір її оспорювати, а тому просить відмовити в позові, виходячи з наступних підстав. Належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у Договорі, банк мав би довести, що він повідомив його як боржника належним чином. Проте, жодного доказу того, що він був повідомлений про підвищення відсоткової ставки за Договором, позивачем АТ «КБ «Приватбанк» до суду не було надано. Зазначає, що кредитним договором передбачена можливість підвищення банком відсоткової ставки тільки за письмовою згодою позичальника. Отже, позивач в порушення вимог ч.1 ст. 651, ст.654 ЦК України, без згоди боржника змінив умови договору. У даному випадку відсутні правові підстави нараховувати банком проценти та штрафні санкції без наявності письмового узгодженого сторонами документу, в якому б сторони визначили умови надання кредитних коштів. Адже, так звані анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без конкретизації умов кредитування є недостатнім документом у розумінні цивільного законодавства, що дає правову визначеність укладеного кредитного договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком, Витягом з Тарифів та витягом з Умов, на думку відповідача не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Щодо позовної давності, відповідач зазначає, що позивач звернувся із даним позовом поза межами встановленого законом строку, оскільки за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позивачу було достовірно відомо про існуючу заборгованість, проте раніше до суду не звертався, спірні питання виникли лише після закінчення терміну договору, понад встановлений законом термін, а тому стверджує, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Крім цього, зазначає, що надані по позову Умови та правила, Тарифи, якими банк керується при видачі кредитів та Пам`ятка клієнта, що становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, відповідач не бачив та не підписував їх. Вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з ним кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. На думку відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в банку відповідач був ознайомлений саме з цими умовами та Правилами, а тому не вважає його допустимим доказом. За матеріалами справи неможливо встановити розмір кредитного ліміту, встановленого на картку, у зв`язку з чим неможливо визначити розмір заборгованості з договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. Жодних доказів того, що відповідачу було видано кредитну картку «Універсальна», із встановленим на ній кредитним лімітом-матеріали справи не містять. А наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом та відсотками не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку. Зазначає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. Крім цього, вважає, що виконаний банком розрахунок не є належним доказом, який доводить обґрунтованість вимог банку. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідно до договору №PLP0RK04010584 від 05.05.2006 [PERSON] отримав кредит розмірі 3600 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банком надано позичальнику всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч.2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, зазначає, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. З кредитного договору та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт) чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 12% на рік, вказано розміри комісій та штрафів. Тобто, сторонами при укладенні договору обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Щодо виписки з карткового рахунку та розрахунку заборгованості зазначає, що це є належним та допустимими доказом, оскільки містять інформацію про рух коштів на балансі рахунку відповідача; розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. У зв`язку з цим, правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Представник позивача пояснює, що із виписки вбачається, що відповідач отримав та користувався кредитними коштам, потім частково погашав заборгованість за договором. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження у відзиві не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо строку позовної давності вказує, що при зверненні до суду позивачем дотримано строки звернення. Також зауважує, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не повинні прийматись. Враховуючи викладене просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Крім цього, 14.12.2021 відповідач [PERSON] надав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог. Зазначає, що позивач по справі звернувся із вказаним позовом до суду у 2021 році, у той час як останній платіж по кредиту було здійснено у 2016 році. Та при подачі до позову, АТ «КБ «Приватбанк» посилається на умови надання споживчого кредиту фізичним особам, проте відповідач вказує на те, що він умови надання споживчого кредиту не бачив і не підписував, погодження на встановлення сторонами продовженого строку позовної давності не надавав. Пояснює, що за зобов`язаннями строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Вважає, що позивач звернувся до суду понад встановлену дату закінчення умов договору,що суперечить вимогам п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. У зв`язку з цим судом розглянуто справу без участі сторін, на підставі поданих учасниками заяв та заперечень та письмових матеріалів справи. Судом установлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05.05.2006 між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № PLP0RK04010584, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 3600 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9-10). Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у Приватбанку рахунок на строк до 05.05.2009 включно, у вигляді строкового кредиту. У договорі № PLP0RK04010584 від 05.05.2006 міститься підпис позичальника, зазначені умови кредитування, тому заперечення відповідача про відсутність письмового узгодженого сторонами документу, в якому б сторони визначили умови надання кредитних коштів, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредитні кошти на купівлю ТНС, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% від суми розрахованої від суми товару за винятком внесенного авансу, щомісяця в період сплати у розмірі 1.52% від суми виданного кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п.3.11 даного договору. Згідно п.3.2 договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,68 % на місяць, нараховані від суми, непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Крім цього, при порушенні позичальником будь якого зобовязання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право,а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченного платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сторона відповідача не надала будь-яких доказів, що на час підписання ним цієї заяви існували інші умови надання кредиту. У такому випадку факт укладення кредитного договору між сторонами є доведеним. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, щомісячні внески згідно договору кредиту не проводив, а тому згідно наданого позивачем розрахунку його заборгованість станом на 13.09.2021 становить 17 306,82 грн, у тому числі: загальний залишок заборгованості за процентами - 16 365,86 грн., заборгованість з комісії - 875,52 грн., загальна сума нарахованої пені - 65,44 грн. Після встановлення зазначених обставин суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обовязки відповідно до договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною. Отже, у разі волевиявлення сторін доповнити або змінити умови кредитного договору, або врегулювати певні положення шляхом залучення до локальних нормативно-правових актів (наказів, статутів, положень, правил, інструкцій тощо), такі доповнення/зміни до договору повинні бути підписані його сторонами. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, слід зробити висновок про те, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Аналогічні правові позиції Верховний Суд України висловив у постановах від 7 вересня 2016 року (№ 6-1412цс16) та від 9 серпня 2017 року (№6-2322цс16). З наявних у матеріалах справи доказів, зокрема договору №PLP0RK04010584 від 05.05.2006, відсутній порядок нарахування розміру процентів після спливу строку дії кредитного договору. Із самого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що після спливу строку дії договору, процентна ставка за користування позикою не була визначена (а.с.7). Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів (договору, змін до договору, тарифів, пам`ятки клієнта тощо), які б свідчили про узгоджений сторонами порядок нарахування процентів після закінчення строку дії договору, на підставі яких банк нараховував відповідні проценти за період з 06.05.2009 по 13.09.2021. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі правові висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), а також з усталеною судовою практикою Верховного Суду (постанова КЦС ВС від 06.02.2019 у справі №175/4753/15-ц, провадження №61-8449св18). Таким чином, у даній справі вимоги банку про стягнення процентів та пені після травня 2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, а суд не може вийти за межі заявлених позивачем вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. За таких обставин, оскільки у позивача відсутнє право стягувати проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю. Суд застосовує позовну давність тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, тому оскільки в цій частині вимог відмовлено за безпідставністю, позовна давність до цих вимог не застосовується. Щодо вимог про стягнення комісії, суд зазначає наступне. У ході судового розгляду встановлено, що до суду з позовними вимогами про стягнення комісії позивач звернувся за межами строку позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Стаття 257 ЦК України встановлює тривалість загальної позовної давності у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Заборгованість відповідача по сплаті комісії в сумі 875,52 грн виникла з 21.04.2009. Таким чином, з моменту виникнення заборгованості по комісії встановлений законом трирічний строк позовної давності сплив. При цьому суд вважає, що строк позовної давності не переривався. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу після спливу позовної давності, поважних причин пропуску строку звернення із позовом до суду не навів та відповідних доказів не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких підстав, у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за комісією слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed