Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, який в подальшому був ним уточнений, в остаточній редакції просить визнати недійсним попередній договір від 28.07.2017 №2123 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від21.09.2017 №3142 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2017. №3139 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6322010100:00:003:2031, загальною площею 0,0401 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , передану за договором купівлі-продажу від 21.09.2017 [PERSON] ; збов`язати [PERSON] повернути житловий будинок загальною площею 78,9 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , переданий за договором купівлі-продажу від 21.09.2017 [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 25.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір №2123, за яким сторони зобов`язалися у майбутньому укласти договори купівлі-продажу житлового будинку за надвірними будівлями та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За умовами попереднього договору, ціна продажу майна становила 202000,00 грн. Пунктом 3 договору встановлено, що [PERSON] , на підтвердження своїх намірів, передає [PERSON] аванс у розмірі 71950,00 грн. Зазначена сума не була виплачена позивачу ані до, ані після підписання попереднього договору. З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався, що право власності на зазначену земельну ділянку та нерухоме майно було переоформлено на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2017 №3139 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2017 №3142, посвідчених приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. Після позивач звернувся до приватного нотаріуса Коробець О.М. із вимогою про надання копій зазначених договорів, однак 17.10.2018 отримав лише договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2017, у якому було зазначено, що [PERSON] передає земельну ділянку площею 0,0401 га, за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] , а покупець приймає майно і сплачує за нього суму, обумовлену у п.3 договору, в якому зазначено, що продаж земельної ділянки вчиняється між сторонами за 24700,00 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Позивач вказує, що не підписував договори купівлі-продажу, датовані 21.09.2018, а тільки приходив до нотаріуса із відповідачем, для підписання попереднього договору від 25.07.2017. Таким чином, майно, що належало позивачу було переоформлено за вказаними вище договорами на ім`я [PERSON] без виконання обов`язку щодо сплати коштів за передане майно. Представник позивача, [PERSON] , в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення, з підстав зазначених у позові. Представник відповідача, [PERSON] , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Крім того надано до суду письмовий відзиві, відповідно до якого вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказала, у липні 2017 року [PERSON] планувала придбати житловий будинок та земельну ділянку з метою подальшого проживання у такому будинку. [PERSON] та [PERSON] давно знайомі, на протязі тривалого часу проживали у сусідніх будинках по [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] постійно спілкувалися між собою та підтримували добросусідські відносини. Відтак знаючи, що [PERSON] здійснює пошуки будинку та земельної ділянки, її сусід - [PERSON] запропонував їй за суму 202 000 грн. придбати належний йому будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] погодилась на таку пропозицію, оскільки її влаштовувала ціна та стан будинку, вона довіряла своєму сусіду та знала, що на той період часу він знаходився у скрутному матеріальному становищі. Погодившись придбати будинок та земельну ділянку у [PERSON] , [PERSON] повідомила його про те, що їй необхідно деякий час для зібрання повної грошової суми у розмірі 202 000 грн., однак вона може сплатити частину зазначеної суми у якості авансового платежу. З метою належного оформлення зазначених домовленостей, [PERSON] запропонувала [PERSON] укласти попередній договір стосовно майбутніх договорів-купівлі продажу, та нотаріально засвідчити передачу авансового платежу. [PERSON] погодився на вказану пропозицію. Таким чином, обговоривши предмет угоди, узгодивши вартість будинку і земельної ділянки та спосіб розрахунку за їх придбання, [PERSON] дійшла згоди зі [PERSON] стосовно всіх істотних умов щодо укладення в подальшому договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. У відповідності до вищевикладених домовленостей, 05 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, за яким вони зобов?язалися у майбутньому укласти договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 21 вересня 2017 року на виконання умов Попереднього договору, між [PERSON] та [PERSON] було укладено відповідні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Грошові суми, обумовлені у попередньому договорі від 05.07.2017р., договорах купівлі продажу від 21.09.2017р. були сплачені [PERSON] на користь [PERSON] у повному обсязі, відповідно до умов зазначених договорів. Ані до, ані після укладення зазначених договорів та отримання від [PERSON] грошових коштів, [PERSON] не висловлював жодних нарікань та невдоволення щодо умов, змісту та наслідків укладених правочинів. Більше того, на протязі майже трьох років з моменту здійснення купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, [PERSON] жодного разу не звертався до [PERSON] з будь-якими питаннями чи претензіями щодо наведених договорів. Всі оспорювані позивачем договори (попередній договір від 05.07.2017р., договори купівлі продажу від 21.09.2017р.) укладено у письмовій формі і посвідчено приватним нотаріусом Коробець О.М. З викладеного вище можна зробити висновок, що дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус. З аналізу позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що особисто позивачем до свого позову долучено копію попереднього договору від 05.07.2017р. та копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2017р. На вказаних договорах наявний особистий підпис [PERSON] . Факт наявності у позивача підписаного ним оригіналу нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу не може свідчити ні про що інше, окрім того, що 21.09.2017 року особисто [PERSON] знаходився разом з [PERSON] у приватного нотаріуса Коробець О.М. та особисто підписав договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Тобто, твердження позивача про те, що він не підписував договори купівлі- продажу від 21.09.2017р. спростовується особисто наданими ним доказами. Крім того, договір купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2017 року також підписаний особисто [PERSON] . Отже, наявними в матеріалах справи доказами повністю підтверджується вільне волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваних ним договорів. Крім того, жодного доказу щодо прострочення [PERSON] оплати відповідно до умов договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки позивач не надав. Навпаки, з наданих позивачем доказів - копій оспорюваних договорів, вбачається, що [PERSON] у повній мірі розрахувалася зі [PERSON] , а він у свою чергу підтвердив отримання грошових поставивши особистий підпис під кожним з оспорюваних договорів. Вищевикладені обставини свідчать про те, що звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] діяв виключно з власних корисних мотивів та насправді намагається ввести суд в оману з єдиною метою - штучного створення передумов для можливості безпідставного повернення у свою власність житлового будинку та земельної ділянки, які були добросовісно придбані [PERSON] у 2017 році за грошову суму у розмірі 202 000 грн. Відповідач, приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснила, що при укладенні договору позивач знаходився в задовільному стані здоров?я. Майно, що належало позивачу було переоформлено за вказаними вище договорами на ім`я [PERSON] та виконано в повному обсязі обов`язок щодо сплати коштів за передане майно. Договір було підписано в її присутності, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності, про що свідчить правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі №6-619цс15 від 01 липня 2015 року. Як встановлено матеріалами справи, 25.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір №2123, за яким сторони зобов`язалися у майбутньому укласти договори купівлі-продажу житлового будинку за надвірними будівлями та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За умовами попереднього договору, ціна продажу майна становить 202000,00 грн. Пунктом 3 договору встановлено, що [PERSON] , на підтвердження своїх намірів, передає [PERSON] аванс у розмірі 71950,00 грн. 21.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0401 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно п.3 вказаного договору продажу земельної ділянки вчиняється між сторонами за 24700 грн. Також, в п.4 вказано, що продавець, [PERSON] своїм підписом під даним договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від [PERSON] грошей в сумі 24700 грн., які [PERSON] сплатила до підписання цього договору, та відсутність до неї будь-яких претензій фінансового характеру. 21.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Продаж за домовленістю сторін здійснюється за 177 300 грн. Продавець, [PERSON] своїм підписом під даним договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від [PERSON] грошей в сумі 177300 грн., які [PERSON] сплатила до підписання цього договору, та відсутність до неї будь-яких претензій фінансового характеру. Позивач зазначив про помилку при укладенні договору купівлі-продажу, при цьому посилався на ст.229 ЦК України. Проте доводи позивача є неспроможними, про що свідчать умови договору, які перелічені вище та підпис позивача у цьому договорі. Так, згідно ч.1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Аналогічний правовий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року по справі 6-1587цс16. У Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору недійсним. Так, суд зазначає, що згідно п.3 попереднього договору від 25.07.2017 укладеного, [PERSON] , на підтвердження своїх намірів, передає [PERSON] аванс у розмірі 71950,00 грн. Також згідно п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2017 укладеного між [PERSON] та [PERSON] продаж земельної ділянки вчиняється між сторонами за 24700 грн. Також, в п.4 вказано, що продавець, [PERSON] своїм підписом під даним договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від [PERSON] грошей в сумі 24700 грн., які [PERSON] сплатила до підписання цього договору, та відсутність до неї будь-яких претензій фінансового характеру. Також, умовами договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 21.09.2017 укладеного між [PERSON] та [PERSON] продаж за домовленістю сторін провадиться за 177 300 грн. Продавець, [PERSON] своїм підписом під даним договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від [PERSON] грошей в сумі 177300 грн., які остання сплатила до підписання цього договору, та відсутність до неї будь-яких претензій фінансового характеру. Крім того, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.12.2020 за клопотанням представника позивача [PERSON] призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої дорученои експертам ХНДІСЕ імені Заслуженого професора М.С.Бокаріуса. В подальшому, після отримання рахунку для оплати експертного дослідження, позивач відмовився від проведення експертизи. Отже доводи позивача що відповідачем не виконано обов`язок щодо сплати коштів за передане майно, суд вважає не спроможними. Таким чином, для визнання договору купівлі-продажу недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір купівлі-продажу сторони визначили предмет, ціну договору та строки його виконання, позивач підписуючи договір погодився з його умовами. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оспорювані позивачем договори відповідають вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання їх недійсним відсутні. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed