Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що в грудні 2002 року приватним нотаріусом Хорошівського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д. було посвідчено договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , який був укладений між нею, як покупцем, [PERSON] та [PERSON] , як продавцями. Відповідно до ч.2 ст.227 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року)договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Однак, після посвідчення договору позивач не звернулась до виконавчого комітету для його реєстрації. В подальшому позивачем було втрачено оригінал договору купівлі-продажу у зв`язку з чим вона звернулась до приватного нотаріуса Толстіхіної Ніни Дмитрівни для отримання дубліката вказаного, однак нотаріусом їй було роз`яснено, що видати дублікат договору вона не може у зв`язку з повною втратою паперового архіву, причиною якого стала пожежа, що мала місце 07 лютого 2017 року та їй рекомендовано звернутись до суду за визнанням права власності на Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області Мельника М.Л. від 19.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області Збаражського А.М. від 17.08.2020 року, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позові, просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечила щодо їх задоволення. Пояснила, що в кінці 2002 року вона разом із [PERSON] , продали [PERSON] належну ним Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу оформлявся та був посвідчений у приватного нотаріуса Толстіхіної Н.Д. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надіславши до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позов визнали та просили його задовольнити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Толстіхіна Н.Д. в судовому засіданні підтримала позов, та просила його задовольнити. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом досліджено наступні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого Володарсько-Волинською державною нотаріальною конторою 23.08.2001 року за №1683, [PERSON] є власником 72/200 частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.сп.7). Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори 08.04.1982 року за реєстровим номером 152, [PERSON] є власником 25/100 ідеальних частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.сп.6). Згідно з довідкою КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №146 від 19.06.2018, згідно наявних даних, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 49 до моменту внесення даних в електронну базу - Реєстр прав власності на нерухоме майно (2003) за адресою: [ADDRESS] , право власності на 75/200 ід.ч. нерухомого майна, зареєстровано за громадянкою [PERSON] ; право власності на 25/200 ід.ч. нерухомого майна, зареєстровано за громадянкою [PERSON] (а.сп.12). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 29.10.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON] , 04.04.1985 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу отримала прізвище « [PERSON] » (а.сп.9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 16.08.2018 року виконавчим комітетом Плодородненської сільської ради Михайлівського району Запорізької області (а.сп.8). На запит суду, у приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової Л.М. витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №155/2018, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з дослідженими матеріалами спадкової справи №155/2018, спадкоємцями на майно померлої [INFO] [PERSON] , є її чоловік [PERSON] , [INFO] . Також, згідно матеріалів спадкової справи №155/2018, свідоцтво про право на спадщину на 25/200 ід.ч. житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] нотаріусом не видавалось. Зі змісту позовної заяви вбачається, що в грудні 2002 року приватним нотаріусом Хорошівського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д. було посвідчено договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] і [PERSON] , як продавцями. У зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку[PERSON] звернулась до приватного нотаріуса для отримання його дублікату, однак нотаріусом їй було роз`яснено, що видати дублікат договору не має можливості у зв`язку з повною втратою паперового архіву, причиною якого стала пожежа, що мала місце 07 лютого 2017 року(а.сп. 5). В судовому засіданні приватний нотаріус Толстіхіна Н.Д. пояснила, що в кінці 2002 року дійсно посвідчувала договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] і [PERSON] , як продавцями. Договір вона посвідчувала в 2-х екземплярах, а також внесла відомості про його посвідчення до діючого на той час електронного реєстру правочинів. Однак, видати дублікат вказаного договору вона не має можливості, так як 07 лютого 2017 року паперовий архів було знищено пожежею. Також, на час посвідчення вказаного договору працював електронний реєстр правочинів, куди було внесено відомості про посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , але в 2012 році вказаний реєстр перестав працювати, що робить неможливим отримання відомостей про посвідчення зазначеного правочину. Обставини укладення договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] в грудні 2002 року та його посвідчення приватним нотаріусом Толстіхіною Н.Д., в судовому засіданні, також підтверджено відповідачем [PERSON] . Згідно інформації від 20.04.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості за параметрами запиту: [ADDRESS] , в зазначених реєстрах відсутні. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини в даній справі виникли до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 року), то при її розгляді судом застосовуються положення Цивільного кодексуУРСР (1963 року). Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу вказаної частини житлового будинку визначені в ст.224 ЦК УРСР, сторонами було виконано. Обставин, які б вказували на невиконання сторонами умов договору, в судовому засіданні не встановлено. Крім того, згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також, в судовому засіданні підтверджено належними та допустимими доказами дотримання сторонами правочину вимог ст. 227 ЦК УРСР, у зв`язку з чим підстав, які б мали своїм наслідком визнання договору недійсним суд не вбачає. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Згідно з ст.206 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищезазначені положення цивільного законодавства, а також встановлені обставини у справі, зокрема те, що за договором купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] сторони виконали усі істотні умови договору та дотримались вимог чинного на момент його укладення законодавства, суд враховуючи також визнання відповідачами позову у повному обсязі, приходить до висновку про можливість визнання за позивачем право власності на вказану частку житлового приміщення. Визнання права власності за позивачем на житло не порушить інтереси інших осіб та буде відповідати принципу пропорційності в питанні захисту права власності законного набувача майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved