Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

у жовтні 2020 року в інтересах позивача [PERSON] , його представник - адвокат Демченко Ю.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Лігабізнесінформ» (відповідач-2) про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, згідно якого просив: - визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачами [PERSON] та ТОВ «Інформаційне агентство «Лігабізнесінформ», [INFO] за посиланням [INFO] , а саме: Фраза № 1: «Я его уволил, потому что он «трейдер от Бога». Он умудрился потерять более 300 млн грн за два месяца работы в Нафтогаз-Трейдинг. У человека нет опыта работы в трейдинге, у него два года опыта работы в туристическом агентстве. Конечно, ему не понравилось, что я его уволил, и он решил мне насолить, сыграв на подтанцовке у [PERSON] . [PERSON] - типичный витренковский кадр, он же его назначал и «крышевал», когда этот «турист» потерял более 300 млн грн»; Фраза № 2: «[PERSON] … потерял более 300 млн грн.»; - зобов`язати [PERSON] та ТОВ «Інформаційне агентство «Лігабізнесінформ» спростувати недостовірну та негативну інформацію, а саме: Фраза № 1: «Я его уволил, потому что он «трейдер от Бога». Он умудрился потерять более 300 млн грн за два месяца работы в Нафтогаз-Трейдинг. У человека нет опыта работы в трейдинге, у него два года опыта работы в туристическом агентстве. Конечно, ему не понравилось, что я его уволил, и он решил мне насолить, сыграв на подтанцовке у [PERSON] . [PERSON] - типичный витренковский кадр, он же его назначал и «крышевал», когда этот «турист» потерял более 300 млн грн»; Фраза № 2: «[PERSON] … потерял более 300 млн грн.», які були розповсюджені [INFO] у той же спосіб, в який ним було поширено недостовірну та негативну інформацію, а сааме: розмістити інформацію на веб-сайті « [INFO] » в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] ; - стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти в сумі 140 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації; - стягнути із відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що про вищенаведену інформацію позивач дізнався із мережі Інтернет, яка була розповсюджена [INFO] колишнім очільником так званого дивізіону «Інтегрований газовий бізнес» НАК «Нафтогаз України» - [PERSON] із прямим умислом - завдати суттєвої шкоди діловій репутації позивачу, адже наведені в позові твердження не відповідають дійсності та є наклепницькою інформацією. Окремо зазначив, що, стверджуючи про те, що [PERSON] нібито втратив 300 млн. грн. підприємства, відповідач [PERSON] фактично звинуватив його у вчиненні кримінального діяння, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. При цьому, стороною позивача зазначено, що моральна шкода полягає в перенесеному нервовому стресі, що неминуче, негативно та непоправно вплинула на репутацію позивача, що, в свою чергу, потягло за собою тяжкість вимушених змін у життєвому складі та стосунках з людьми та зниження престижу і ділової репутації. Позивач вказує, що за вказаних обставин, оскільки такі звинувачення завдають істотної шкоди діловій репутації позивача, оскільки підривають авторитет та довіру професійної ділової спільноти, змушує сумніватись у його законослухняності, компетентності та доброчесності, він вимушений був звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Ухвалою від 20.11.2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 22.12.2020 надійшов від представника відповідача [PERSON] - адвоката Городецької А.Д. відзив на позов в якому висловлено повну незгоду із заявленими вимогами, зокрема, оскільки наведена у позові фраза «[PERSON]… потерял более 300 млн. грн.», яка, на думку позивача, є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню, відсутня у публікації за посиланням [INFO]. Зазначає, що сказане відповідачем щодо позивача є виключно його особистою думкою, оціночним судженням та вираженням особистих поглядів. Зауважено, що позивач є публічною особою і повинен прийняти той факт, що межа допустимої критики щодо його є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Також вказано, що висновок лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи є недопустимим доказом який не може братись судом до уваги, а вимоги щодо моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними. 25.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача «Інформаційне агентство «Лігабізнесінформ» - адвоката Осійчук Т.М. в якому також містяться заперечення проти позову з посиланням на ту обставину, що надаючи відповідачу можливість надати пояснення щодо попереднього інтерв`ю з позивачем, тому, розміщуючи дану публікацію, відповідач-2 керувався буквою Закону, оскільки Товариство є представником незалежного медіа, яке висвітлює різні точки зору, можливості виступити публічно, а в даному випадку надав абсолютно однакові можливості обом сторонам. 04.03.2021 року до суду надійшла заява свідка в порядку ст.93 ЦПК України від відповідача-1, в якій він повідомив, що в його інтерв`ю відсутні звинувачення позивача у вчиненні злочинів, а всі наведені висловлювання є оціночними судженнями. 23.03.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1 в якій позивач заперечує проти викладених у відзиві обставин, зокрема, з тим підстав, що оспорювана фраза № 2 існує і оприлюднена та наявні в мережі Інтернет на сайті за вказаним в позові посиланням, поширена інформація має характер фактичного твердження, а межа допустимої критики для публічних осіб не є безмежною. Звернув увагу суду, що суд не являється спеціалістом в галузі семантико-лінгвістичних знань, а тому не може відповісти на питання, чи є інформація твердженням чи оціночним судженням, адже на це питання може відповісти лише експерт. А експертний висновок, долучений до позову, є допустимим доказом, оскільки сторона відповідача не надала альтернативний висновок експерта. 23.03.2021 року до суду надійшла заява свідка в порядку ст.93 ЦПК України від відповідача-2, в якій він повідомив, що в інтерв`ю відсутні звинувачення позивача у вчиненні ним злочинів, а тому потреби перевіряти інформацію не було підстав. А саме інтерв`ю відповідача-1 було розміщено на сайті відповідача-2 як право на відповідь в порядку ч.1 та ч.6 ст.277 ЦК України. 27.05.2021 до суду надійшло заперечення відповідача-1 до відповіді на відзив. Ухвалою суду від 31.05.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Лігабізнесінформ» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Вислухавши представників сторін, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, і не заперечувалось сторонами, що в публікації від [INFO] на вебсайті «Ліга. Бізнес» за посиланням [INFO] , відповідачем-2 було опубліковане в статті (мовою оригіналу) «[INFO]», інтерв`ю відповідача [PERSON] , в якій, серед іншого, зазначено: «Я его уволил, потому что он «трейдер от Бога ». Он умудрился потерять более 300 млн грн за два месяца работы в Нафтогаз-Трейдинг. У человека нет опыта работы в трейдинге, у него два года опыта работы в туристическом агентстве. Конечно, ему не понравилось, что я его уволил, и он решил мне насолить, сыграв на подтанцовке у [PERSON] . [PERSON] - типичный витренковский кадр, он же его назначал и «крышевал», когда этот «турист» потерял более 300 млн грн». При цьому, судом встановлено, що зміст вказаної публікації не містить висловлювання саме у представленій стороною позивача формі одного висловлювання, а саме Фрази № 2 «[PERSON]… потерял более 300 млн. грн.», яка, на думку позивача, є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. Судом встановлено, що вказана фраза є частковим дублюванням інформації, наведеної у фразі № 1. Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищенаведена інформація, є недостовірною, такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, крім того вказує на винуватість позивача та створює уявлення у громадськості про наявність доведеного факту вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України і являється твердженням, а не оціночним судженням. Відповідно до положень ч.ч. 1, 4, 5, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. … Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка будучи ратифікованою Законом України від 07.07.1997 року, відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Також слід зазначити, що згідно роз`яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 (надалі Пленуму Верховного Суду України), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У свою чергу, суд зауважує, що в даному випадку позивач, посилаючись на те, що поширена про нього інформація є недостовірною, всупереч ст. 81 ЦПК України не надав доказів про доведення наявності такого твердження, оскільки, як зазначено вище, судом встановлена відсутність поширення вказаної інформації відповідачами саме у формі вказаного в позові суцільного висловлювання у вигляді «Фраза №2». Такої інформації у формі суцільної фрази № 2 вказана публікація не містить. Разом із тим, суд прийшов до висновку, що сам зміст оспорюваної інформації, зазначеної позивачем у позові як висловлювання у вигляді «Фраза № 1», є власною думкою відповідача-1, його оціночним судженням щодо дій та амбіцій позивача з використанням певних мовних порівнянь. Щодо поширення, на думку позивача, неправдивої інформації про вчинення ним злочину відповідно ст. 367 КК України, то вказана фраза взагалі не містять жодних обвинувачень у вчиненні позивачем злочину, передбаченого ст. 367 КК України (службова недбалість). Суд вважає, що наведені в інтерв`ю висновки підкреслюють суб`єктивність думки [PERSON] , яка висловлена у формі оціночного судження. Наведена в позовних вимогах цитати взагалі не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним аналізом і в певній мірі оцінкою висловлювань позивача у його виступі, який передував даному інтерв`ю відповідача, є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості конкретного твердження про вчинення конкретної дії позивачем. При цьому, як вже зазначалось, зміст вказаної в позові оспорюваної інформації не містить жодних тверджень про наявність в діях позивача складу злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. Судом не встановлено, що зазначені у вказаній фразі оціночні критичні судження принижують честь, гідність позивача та мають негативний вплив на його ділову репутацію, в той час, як відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які мали місце у вказаному інтерв`ю з відповідачем. В даному випадку, суд окремо звертає увагу і на ту обставину, що наданий позивачем висновок лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №3004 від 25.08.2020 року, який стосується лише однієї фрази із опублікованого інтерв`ю і яким визнано, що інформація «Я его уволил, потому что он «трейдер от Бога». Он умудрился потерять более 300 млн грн за два месяца работы в Нафтогаз-Трейдинг. У человека нет опыта работы в трейдинге, у него два года опыта работы в туристическом агентстве. Конечно, ему не понравилось, что я его уволил, и он решил мне насолить, сыграв на подтанцовке у [PERSON]. [PERSON] - типичный витренковский кадр, он же его назначал и «крышевал», когда этот «турист» потерял более 300 млн грн»., є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями і містять інформацію негативного характеру щодо [PERSON] (т.1 а.с. 57-71), - оцінюється судом критично з огляду на наступне. Так, в силу положень ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу Відповідно до п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5, лінгвістична експертиза відноситься до криміналістичних експертиз. При цьому, ч.3 ст.7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. У свою чергу, доказів тому, що долучений до позову експертний висновок виготовлений державною спеціалізованою установою, - матеріали справи не містять. Крім того, визначення поняття «оціночні судження», «недостовірність інформації» міститься у законі - статті 30 Закону України «Про інформацію», тому тлумачення цього поняття є питанням права, які суд вирішує самостійно під час розгляду справи по суті заявлених вимог, а тому зазначення в позові, що суд не являється спеціалістом у галузі семантико-лінгвістичних знань, а тому не може відповісти на питання, чи є інформація твердженням чи оціночним судженням - є помилковим та не ґрунтується на вищевказаних вимогах Закону. В даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною та зобов`язати спростувати, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, суд вважає, що дана інформація є нічим іншим як оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку [PERSON] відносно особи та дій [PERSON] , і ця думка не викладена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що могло би принизити честь, гідність та ділову позивача, а тому підстави як для визнання її недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і зобов`язання її спростувати, - відсутні. Також слід зазначити, що в даному випадку сторонами не спорюється, що позивач [PERSON] є публічною особою, тому в контексті статті 10 Конвенції він має бути готовим, що межа критики його особи та дій є більшою, ніж у непублічної особи. Так, відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім цього, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. У рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (Рішення у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року). Таким чином, з огляду на суб`єктний склад сторін та загальний зміст публікації, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, однак стилістика публікації в цій частині та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, тому суд прийшов до висновку, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому поширена інформація крім того, що являється оціночним судженням, також відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті та відповідних поясненнях, не впливають на вищевказані висновки суду щодо відсутності порушень відповідачем вимог чинного законодавства при наданні інтерв`ю щодо позивача. При цьому, оскільки відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачами та зобов`язання її спростувати, також відсутні правові підстави і для задоволення похідних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати у відповідності до положень ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволені позову позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed