Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2021 року їй належить житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Однак, як з`ясувалось, в будинку зареєстрований родич колишнього власника - [PERSON] , який з 2014 року проживає на території АР Крим та не має можливості добровільно знятися з реєстраційного обліку. Сторони в судове засідання не з`явились, позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, аналогічна заява надійшла від Жашківської міської ради. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно договору купівлі продажу житлового будинку від 11 лютого 2021 року [PERSON] передав за плату у власність, а [PERSON] прийняла житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . У п. 8 наведеного договору зазначено, що покупцю відомо, що в житловому будинку, який відчужується, ніхто не зареєстрований та не проживає, що підтверджено довідкою, виданою Виконавчим комітетом Жашківської міської ради Черкаської області від 09 лютого 2021 року за № 210. Проте, в домовій книзі з 26.06.2003 року зареєстрований [PERSON] [INFO] . Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї встановлено, що в будинку зареєстрований [PERSON] , який з 2014 року не проживає за місцем реєстрації, житлово-комунальними послугами не користувався. Акт підписано депутатом міської ради А.В. Завертаною. В той же час, як при огляді будинку було встановлено, що [PERSON] не проживає саме з 2014 року не зрозуміло. На запит суду Виконавчий комітет Жашківської міської ради Черкаської області листом від 24.03.2021 року № 02-24/95 повідомив, що не може надати інформацію щодо місця реєстрації [PERSON] , [INFO] , із-за її відсутності в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі та в адресній картотеці реєстраційного обліку виконавчого комітету Жашківської міської ради. В подальшому від Жашківської міської ради Черкаської області надійшов лист від 12.01.2022 року № 59/01-13, в якому зазначено, що відповідно до реєстраційних даних, наявних у відділі «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Жашківської міської ради [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Також, Жашківською міською радою встановлено матір [PERSON] - [PERSON] , яка, зокрема, надала копію заяви сина про згоду на зняття з реєстрації та копію свідоцтво про шлюб. Вказані документи долучені до листа Жашківської міської ради. Свідоцтво про укладення шлюбу підтверджує, що громадянин України [PERSON] 12.12.2014 уклав шлюб із громадянкою Російської Федерації. Шлюб зареєстровано на території АР Крим. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно усталеної судової практики, особа втрачає таке право, зокрема, у випадку добровільної відсутності понад шість місяців за місцем реєстрації. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року (справа № 569/4373/16) зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Суд зазначає, що вказана справа знаходиться в суді з 11.03.2021 року, тобто більш ніж шість місяців. За цей час [PERSON] не вчинив жодної дії, яка свідчила б про його бажання в подальшому користуватись зазначеним житлом, відомостей, що він примусово позбавлений можливості користуватись будинком від нього, або членів його родини не надходило. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] . На підставі наведеного та

Outcome: approved