Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся із вказаним позовом до Корольовського районного суду міста Житомира. Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 05.07.2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. У серпні 2021 року цивільна справа надійшла за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані до провадження судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Предметом позову є: Стягнення з відповідача-1 грошові кошти в сумі 2238,60 грн., в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 05 жовтня 2020 року №1621. Стягнення з відповідача-2 грошові кошти в сумі 437,58 грн., в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 05 жовтня 2020 року №1621. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26.04.2021 року у справі №289/2044/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1621 від 05.10.2020 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заборгованості за кредитним договором №490925747 від 20.10.2014 року на суму повної заборгованості в розмірі 61797,48 грн., та 500 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Однак, з заробітної плати було утримано 200,00 грн. - витрат на проведення виконавчих дій, 300,00 грн. - повернення авансового внеску стягувача, 2138,60 грн. - погашення боргу, 237,58 грн. - основна винагорода приватного виконавця. Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. А, як вбачається із матеріалів справи, правовою підставою для стягнення з боржника (позивача) [PERSON] коштів, є кредитний договір №490925747 від 20.10.2014 р., що укладений з ПАТ «Альфа Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, є ТОВ «Вердикт Капітал» і наявність у позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором. А кредитний договір є достатньою правовою підставою для отримання новим кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» з позичальника [PERSON] коштів в рахунок сплати заборгованості за ним. Зазначив, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Також, із наявної довідки із місця роботи боржника, неможливо встановити які суми були перераховані фактично на рахунок стягувача, а які на рахунок виконавця як витрати виконавчого провадження. Доказів, якими б було розподілено кошти, перераховані на рахунок стягувача та на рахунок приватного виконавця матеріали справи не містять. В судове засідання, яке відбулось 17.01.2022 року, учасники справи не з`явились, про причини неявки не повідомили. Проте, в матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи без її участі та участі представника. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26.04.2021 року у справі №289/2044/20 визнано виконавчий напис №1621 від 05.10.2020 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до копії довідки №338 від 13.05.2021 р. ПрАТ АБК «Радомишль», видана [PERSON] в тому, що вона дійсно працює на ПрАТ ПБК «Радомишль» і з неї було стягнуто і перераховано борг згідно постанови від 02.11.2020 року ВП №63380807 виданою за вимогою про сплату боргу (недоїмки) «1621 від 05.10.2020 року. Як вбачається з копії довідки з заробітної платні [PERSON] було утримано 200 грн. витрат на проведення виконавчих дій, 300 грн. повернення авансового внеску стягувача, 2138,60 грн. погашення боргу, 237,58 грн. основна винагорода приватного виконавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Також, зазначена позиція підтверджується зокрема Постановою ВС від 06.03.2019 р. по справі № 910/1531/18. Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис та на його виконання безпідставно стягнуті кошти, покладається не на нотаріуса або виконавця, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом та його примусовим виконанням. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що виконавчий напис №1621 від 05.10.2020 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., визнано таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави для набуття стягувачем коштів у розмірі 2238,60 грн., а також підлягають відшкодуванню сума у розмірі 437,58 грн. стягнута за проведення виконавчих дій. Однак, з огляду на те, що відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис та на його виконання безпідставно стягнуті кошти, покладається не на виконавця, суд вважає, що позивачем в цій частині обрано неналежного відповідача, а позов в частині стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького Павла Вікторовича у розмірі 437,58 грн., задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із висновків у постановах ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу З огляду на заперечення відповідача щодо розміру понесених позивачем судових витрат, а також, зважаючи на те, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, суд приходить висновку про зменшення витрат на правову допомогу позивача до 6000,00 грн. Позовні вимоги задоволені частково, а тому судові витрати потрібно покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. В матеріалах справи відсутні докази сплати судового збору, за кожну позовну вимогу окремо, у розмірі за ставкою, що існувала на день звернення із вказаним позовом, а отже, суд приходить висновку про стягнення судового збору з відповідача та позивача на користь держави.

Outcome: partial