Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

19.08.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів. У своїй заяві позивач посилається на те, що він із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2020. Від шлюбу подружжя мають трьох дочок повнолітню [PERSON] , [INFO] , неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після подання позову про розірвання шлюбу до суду сторони домовились щодо виконання [PERSON] своїх зобов`язань з утримання його спільних з відповідачкою дітей, шляхом передачі позивачем своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя у власність [PERSON] , а саме: житлового будинку загальною площею 81,9 кв.м, земельної ділянки площею 0.1500 га з кадастровим номером 1223755100:03:019:0058, земельної ділянки площею 0.1272 га з кадастровим номером 1223755100:03:019:0059, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , про що позивачем було надано нотаріально посвідчену згоду на укладення [PERSON] договорів дарування зазначеного майна на користь доньки [PERSON] . У свою чергу відповідачка не буде мати до позивача претензій матеріального та нематеріального характеру, про що [PERSON] 30.10.2020 власноручно склала відповідну розписку. Позивач вважає, що сторони фактично домовилися про припинення права [PERSON] на аліменти для дітей у зв`язку із передачею права власності [PERSON] на нерухоме майно, хоч нотаріально посвідченого договору між ними укладено не було. Однак, всупереч досягнутій та виконаній домовленості, [PERSON] звернулась до суду із заявою стягнення аліментів та 15.04.2021 Петриківським районним судом було видано судовий наказ у справі № 187/355/21, за яким стягнуто з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] аліменти на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 16 березня 2021 року і до повноліття дітей та судовий збір у розмірі 227 грн. на користь держави. Позивач вважає, що у зв`язку із передачею ним права власності на нерухоме майно, право відповідачки на аліменти для дітей припинилося на підставі досягнутої між ними домовленості, а тому просить припинити обов`язок [PERSON] щодо утримання дітей: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , у вигляді аліментів на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 16 березня 2021 року і до повноліття дітей. 14.09.2021 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу прийнято до свого провадження, визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.11.2021\~ухвалою судді\~Петриківського районного\~суду Дніпропетровської\~області підготовче\~провадження в\~цивільній справі\~закрито та\~призначено до\~судового розгляду\~по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовільнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідачка позовні вимоги заперечила та вказала, що при складенні нею розписки про перехід права на частину належного позивачу майна на користь їх доньки [PERSON] в рахунок аліментів на утримання інших неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , з позивачем вона мала домовленість про добровільне надання ним коштів на утримання неповнолітніх дітей, якої позивач не дотримався та такої допомоги не надавав. Вказане та скрутне матеріальне становище змусило її звернутися до суду з заявою про стягнення з позивача аліментів. Дії позивача пов`язані з моральним тиском на неї змусили її припинити примусове стягнення з позивача аліментів за забрати виконавчий документ з державної виконавчої служби. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу і дослідивши письмові докази вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю виходячи з наступного. Так судом встановлено, що під час шлюбу сторін придбали наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 81,9 кв. м., земельна ділянка площею 0.1500 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 1223755100:03:019:0058, та земельна ділянка площею 0.1272 га, цільове призначення якої: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 1223755100:03:019:0059. Вказані об`єкти нерухомого майна розташовані за адресою: [ADDRESS] про що свідчать копії договорів купівлі продажу вказаного майна. Сторони мають троє спільних дітей: повнолітню [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] , та малолітню [PERSON] , [INFO] . 30 жовтня 2020 року позивач [PERSON] надав дружині [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на укладення нею договорів дарування вищевказаних житлового будинку та земельних ділянок на користь [PERSON] . 30 жовтня 2020 pоку між [PERSON] та [PERSON] укладено та нотаріально посвідчено договори дарування вищевказаних житлового будинку та земельних ділянок про що свідчить копія вказаного договору та копія витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 782. 15 квітня 2021 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ (справа № 187/355/21, провадження № 2-н/0187/15/21), яким з боржника [PERSON] стягнуто на користь стягувача [PERSON] аліменти на утримання двох дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 16 березня 2021 року і до повноліття дітей, а також судовий збір на користь держави у розмірі 227 (Двісті двадцять сім) грн. 00 коп. За заявою відповідача [PERSON] (стягувача) від 15.06.2021 повернуто зазначений судовий наказ, як виконавчий документ, у зв`язку з домовленістю сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали справи містять розписку [PERSON] від 30 жовтня 2020 року про те, що вона підтверджує факт передачі майна від [PERSON] (50%, якого належить [PERSON] ) в рахунок утримання неповнолітніх спільних дітей (аліментів): [PERSON] , [PERSON] . Матеріальних претензій та нематеріальних претензій до [PERSON] не має. Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного: Згідно ст. 190 Сімейного кодексу України (СК) той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. При цьому за своєю правовою природою Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (Стаття 717 Цивільного кодексу України). Договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умовами якого обдаровуваний не має перед дарувальником будь-якого зобов`язання матеріального характеру. Отже, відповідачем за згодою позивача укладено саме договір дарування вищевказаного нерухомого майна за яким спільній повнолітній дитині сторін [PERSON] саме безоплатно (без жодних умов) передано у власність таке майно. Позивач складаючи заяву зі згодою відповідачу на укладення договору дарування зазначив, що умови договору дарування йому зрозумілі, про що свідчить зміст такої заяви. При цьому, твердження позивача про те, що сторони фактично домовились про припинення права [PERSON] на аліменти для неповнолітніх дітей у зв`язку з передачею права власності [PERSON] на нерухоме майно іншій повнолітній дитині, без укладення такого нотаріально посвідченого договору між ними, безпідставні та не гуртуються на вказаних положеннях закону і не відповідають змісту укладених договорів. Суд зазначає, що наявність, лише, розписки відповідача від 30.10.2020 про те, що вона підтверджує факт передачі майна від позивач в рахунок утримання неповнолітніх спільних дітей (аліментів): [PERSON] і [PERSON] без дотримання визначених законом вимог щодо процедури та форми укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, за фактичного укладення договору дарування, жодним чином не може свідчити про існування договору про припинення прав на аліменти. Слід зауважити, що набувачем (обдарованою особою) майна за укладеними договорами дарування є повнолітня спільна донька сторін, а не відповідач, як особа на утриманні якої перебувають неповнолітні діти чи самі такі діти, на утримання яких стягуються аліменти. У ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей". Згідно ст.ст. 180-182 СК України, батьки зобов`язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей, при цьому при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інших обставин, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ч. 3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини. Як вбачається з ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові №343/860/17 від 21.11.2018 року та №344/12158/16-ц від 01.08.2018 року. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Складення відповідачем розписки від 30.10.2020 та відмова від стягнення аліментів в примусовому порядку, не свідчать про існування обставин, що мають істотне значення та є підставою для припинення обов`язку позивача щодо утримання неповнолітніх дітей. Отже, оцінюючи встановлені судом обставини в сукупності, беручи до уваги, що неповнолітні діти сторін продовжують проживати разом з відповідачем та перебувають на її повному утриманні, позивач добровільно допомоги на їх утримання не надає, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено існування обставин, які можна вважати такими, що є істотними та свідчать про наявність підстав для звільнення позивача від його обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей. Таким чином позовні вимог [PERSON] про звільнення його від сплати аліментів безпідставні і в їх задоволенні слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed