Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію. В обґрунтування позову зазначає, що 13.09.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №004-2900/756-0140. Відповідно до умов цього договору, позичальник отримав 103 609 швейцарських франки. Цільове призначення кредиту - придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] . Того ж дня, між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Оскільки позичальник свої зобов`язання не виконував, банк звернувся до нього до суду із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2014 року, з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто 105 270,94 швейцарські франки, що еквівалентно 873 254,03 грн. Рішення суду звернуто до виконання. В ході проведення виконавчих дій, відповідачем подано виконавцеві заяву про продаж квартири [ADDRESS] , а тому квартира [ADDRESS] є єдиним житлом боржника і підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вважаючи відчужене відповідачем майно (кв. 186) додатковим (забезпечувальним кредит) майном, банк просить визнати недійсним договір купівлі-продажу цього майна, укладений 24.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію цього майна. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2021 року відкрито провадження у справі і вирішено розглянути її в порядку прощеного позовного провадження без виклику сторін. 03.08.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому останній заперечив позов з підстав, викладених у відзиві, зокрема зазначив, що квартира [ADDRESS] не була предметом іпотеки, а також не була додатковим забезпеченням кредитного договору від 13.09.2007 року. Відповідач [PERSON] своїм правом надати відзив на позов не скористалась. Третя особа пояснень на позов не надавала. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 13.09.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №004-2900/756-0140. Відповідно до умов цього договору, позичальник отримав 103 609 швейцарських франки. Цільове призначення кредиту - придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] . 13.09.2007 року, між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2014 року, з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто 105 270,94 швейцарські франки, що еквівалентно 873 254,03 грн. 03.02.2014 року на виконання рішення суду видано виконавчий лист №2/759/4536/13. 02.09.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №48606167. 02.11.2018 року [PERSON] на ім`я начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві подано заяву, зі змісту якої вбачається, що оскільки останнім відчужено квартиру [ADDRESS] , то іпотечне майно є його єдиним житлом, яке підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судом досліджено копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та копію договору іпотеки від 13.09.2007 року. Згідно ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх вимог, зокрема що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений з порушенням вимог закону. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року (ладі - Постанова ПВСУ) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. За п. 8 Постанови ПВСУ підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не є забезпечувальним кредитний договір №004-2900/756-0140 від 13.09.2007 року майном. Вказана квартира також не є предметом договору іпотеки. 03.06.2014 року прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 07.06.2014 року. Як видно, правочин між [PERSON] та [PERSON] вчинено у грудні 2013 року. З чого слідує, що відчужуючи своє майно, яке не є забезпечувальним, боржник не мав на меті використати переваги вказаного закону, оскільки останній на спірний момент не був прийнятий. Отже, оскільки відчужене майно не є предметом іпотеки, або будь-яким забезпечувальним кредитний договір № 004-2900/756-0140 майном, його власник правомірно скористався своїм правом на власний розсуд. За наведений обставин, АТ «Універсал Банк» не може вважатись заінтересованою особою, а відтак не може оспорювати даний правочин, отже не є належним позивачем у справі, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За наведених обставин, суд відмовляє у задоволені позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Позовна вимога про скасування державної реєстрації є похідною від основної вимоги, отже у разі відмови у її задоволенні, не підлягає задоволенню й похідна вимога. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем заявлено дві позовні вимоги: визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та скасування державної реєстрації, проте судовий збір сплачено лише за одну. Отже, з позивача підлягає стягненню судовий збір за другу позовну вимогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved