Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі по тексту - відповідач 2), третя особа - [PERSON] (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.10.2007 нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2068, який укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним Договір іпотеки № 67905 від 24.10.2007, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2075з, судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки до складу спадщини увійшли всі права та обов`язки, що належали спадкодавиці на момент смерті, позивач набула права та обов`язки, та є правонаступницею [PERSON] , яка уклала оспорюваний договір купівлі-продажу. 24.04.2007 між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Разом з тим, вказаний договір був фіктивним та укладався з метою отримання кредиту для лікування онкологічно хворої мами позивача [PERSON] . Позивач пояснила, що відповідач 1 погодився виступити покупцем вказаної квартири з метою отримання кредиту та передачі квартири в іпотеку. При цьому, сторони правочину реально не здійснювали його виконання, квартира фактично покупцю не передавалась, у самій квартирі проживає позивач з сім`єю. Крім того, сплату за кредитним договором, який уклав відповідач 1, здійснювала також позивач. Також позивач вказала, що підтвердженням відсутності виконання сторонами умов договору купівлі-продажу є видана відповідачем 1 довіреність від 22.05.2008, якою відповідач 1 уповноважив позивача бути його представником в органах БТІ та ЖЕКу з питань продажу квартири. За таких обставин, позивач просила визнати договір купівлі-продажу недійсним на підставі ст. 203, 204, 234 ЦК України та, як наслідок, визнати недійсним договір іпотеки № 67905 від 24.10.2007, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2. У своєму відзиві представник відповідача 1 заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним не вбачається, сторони своїми підписами засвідчили згоду з усіх пунктів договору. Договір був зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20.11.2007. Відтак, що позов є необґрунтованим, позивачем не надано доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема, не надано доказів на підтвердження фіктивності договору. Просив застосувати строк позовної давності. Від відповідача 2 відзив не надходив. Від третьої особи 1 пояснення не надходили. Від третьої особи 2 пояснення не надходили. 23.06.2020 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 01.10.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 10.08.2021 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про залучення третьої особи - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МОРГАН КЕПІТАЛ». 10.08.2021 ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МОРГАН КЕПІТАЛ». 12.10.2021 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 21.10.2021 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та заява про застосування строків позовної давності. 23.10.2021 від представника відповідача 1 надійшов відзив. 17.01.2022 від представника третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та застосування строків позовної давності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та застосувати строки позовної давності. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та застосувати строк позовної давності. Третя особа 1 у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи 2 у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи, проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так у судовому засіданні встановлено, що 24.10.2007 між [PERSON] , [PERSON] як продавцями та [PERSON] як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2068з. Згідно п. 1 Договору Продавці, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушування, як фізичного так і морального, продали, а Покупець, купив квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 Договору, купівлю-продаж зазначеної квартири сторони за договором здійснили за 1 161 500,00 грн., що еквівалентно 230 000, 00 доларам США. Сторони в п. 6 Договору погодили, що підписання цього Договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін та про одержання Продавцями повного розрахунку за продану квартиру в сумі, що вказана у п. 3 Договору і відсутність матеріальних претензій до Покупця. Відповідно до п. 7 Договору, право власності на придбану квартиру виникає у Покупця з моменту державної реєстрації цього Договору. Відповідно до п. 16 Договору, Продавці та Покупець визначили, що однаково розуміють значення і умови цього Договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні. З матеріалів справи також вбачається, що право власності на спірну квартиру за [PERSON] було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, відомості про що записано у реєстрову книгу № з555-286 за реєстровим № 5946 20.11.2007. З матеріалів справи також вбачається, що 24.10.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки № 67905, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2075з. Відповідно до умов вказаного Договору, Іпотекодавець (відповідач 1) передає в іпотеку Іпотекодержателю (відповідачу 2) наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 1123939300 від 24.07.2007, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 та Договором про надання споживчого кредиту № 11239411000 від 24.10.2007, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що вказаний договір був фіктивним та укладався з метою отримання кредиту для лікування онкологічно хворої мами позивача - [PERSON] . Відповідач 1 погодився виступити покупцем вказаної квартири з метою отримання кредиту та передачі квартири в іпотеку. При цьому, сторони правочину реально не здійснювали його виконання, квартира фактично покупцю не передавалась, у самій квартирі проживає позивач з сім`єю. Крім того, сплату за кредитним договором, який уклав відповідач 1, здійснювала також позивач. Також позивач вказала, що підтвердженням відсутності виконання сторонами умов договору купівлі-продажу є видана відповідачем 1 довіреність від 22.05.2008, якою відповідач 1 уповноважив позивача бути його представником в органах БТІ та ЖЕКу з питань продажу квартири. Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 657 ЦПК України договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчитається батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Так з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] хворіла на онкологічне захворювання та проходила лікування у хірургічному відділенні з діагнозом «Захворювання правої молочної залози» у період з 14.01.2008 по 15.02.2008. Згідно Свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [INFO] [PERSON] померла. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що позивач є спадкоємцем прав та обов`язків після [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи наявна Довіреність від 22.05.2008, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Циганенко Л.В., зареєстровано в реєстрі № 2241, якою відповідач 1 [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в усіх уповноважених установах, організаціях, у т.ч. ДП «КМ БТІ та реєстрації права власності» в органах ЖЕК, з питань отримання та замовлення необхідних довідок та інших документів, у тому числі технічної документації та довідки-характеристики для оформлення договору відчуження належної відповідачу 1 квартири [ADDRESS] . Також в матеріалах справи наявні копії квитанції від.14.11.2007, 20.11.2007,27.11.2007, 08.01.2008 та 07.02.2008 про оплату заборгованості за кредитним договором [PERSON] . Разом з тим, надані до матеріалів справи докази не підтверджують ту обставину, що оспорюваним Договором купівлі-продажу якимось чином порушуються права позивача. Крім того, зазначені докази також не свідчать і про фіктивність укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Договору купівлі-продажу від 24.10.2007. При цьому позивачем не доведено наявність умислу всіх сторін правочину на укладення фіктивного договору купівлі-продажу та введення в оману третіх осіб з приводу природи зазначеного правочину. Ані довіреність від 22.05.2008, ані квитанції щодо погашення [PERSON] заборгованості за кредитним договором, ані пояснення позивача про те, що остання разом з сім`єю проживає у квартирі, яка була предметом оспорюваного договору, не свідчать про фіктивність договору купівлі-продажу. Сам Договір купівлі-продажу укладений відповідно до вимог чинного законодавства, право власності на квартиру, яка була предметом вказаного Договору також зареєстровано у передбаченому законом порядку за відповідачем 1. Доказів протилежного позивачем не надано. З огляду на зазначене, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.10.2007 нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2068, який укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягає. У свою чергу, оскільки вимога про визнання недійсним Договору іпотеки № 67905 від 24.10.2007, укладеного між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2075з, є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2007, вказана вимога також задоволенню не підлягає. Щодо вимог про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed