Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

У квітні 2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріяльної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану матеріальну шкоду у сумі 44 155,40 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду у сумі 8 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оренду житла у сумі 40 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 50 000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що зі слів позивача, відповідач протягом 2020 року неодноразово нападав на позивача, умисно псував майно. Загалом відповідач двічі пошкодив зовнішню панель вхідних дверей, відеоглазок, камеру спостереження та електролічильник. Крім цього позивач вважає, що внаслідок умисних протиправних дій відповідача, які виражаються у залякуванні позивача, застосуванні до нього перцевого балончика, йому було завдано моральної шкоди. Все вище вказане і змусило позивача звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 29.04.2021 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання. 11.06.2021 до суду надійшов відзив в якому відповідач зазначив, що ознайомившись зі змістом позовної заяви він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі вважаючи їх безпідставними, не підтвердженими будь якими доказами крім суджень самого позивача. Також відповідач просить суд понесені відповідачем судові витрати покласти на позивача, а в разі часткового задоволення позову на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні 09 листопада 2021 року, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні 09 листопада 2021 року, просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що сторін по справі знає, [PERSON] , його друг, а відповідача [PERSON] , бачив один раз. Пояснив суду, що одного разу, заходячи разом з позивачем [PERSON] до нього у квартиру, [PERSON] , підбігши до з порогу його квартири почав погрожувати, вживаючи нецензурну лексику та почав говорити про те, що він життя [PERSON] у цій квартирі не дасть. Потім вони вийшли з квартири у і написали заяву до відділу поліції. Наслідки розгляду заяви йому не відомі. У судовому засіданні 09 листопада 2021 року було оголошено перерву до 10 листопада 2021 року о 09 годині 30 хвилин. У судове засідання 10 листопада 2021 року сторони не з`явились. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався з заявами про погрози від відповідача та пошкодження свого майна, при чому в заявах вказував, що в пошкодженні майна підозрює відповідача, що підтверджується заявами від 27.02.2020, 29.02.2020, 14.05.2020, 23.08.2020, 16.09.2020, 17.09.2020 до Національної поліції та поясненнями до заяв. По даним фактам працівниками Національної поліції було проведено перевірку, але порушень норм чинного законодавства України встановлено не було, причетність до пошкодження майна позивача відповідачем не встановлено, що підтверджується повідомленнями ГУ НП в Київській області Києво-Святошинського відділу Чайківського відділення поліції від 18.03.2020 № 4855 та від 17.03.2020 №4854. Також судом встановлено, що відповідач є власником мисливської гладкоствольної зброї, що підтверджується довідкою ГУ Національної поліції у м. Києві від 26.08.2021 № 430/125/66/01-2021. Крім цього суду були надані позивачем: чек від 23.10.2018 щодо придбання вхідних дверей на загальну суму 15 200 грн., накладна від 28.08.2020 №132 щодо закупівлі відеореєстратора та комплектуючих на загальну суму 13 812 грн., а також акт виконаних робіт від 28.08.2020 №132 щодо монтажу відеообладнання на загальну суму 5 650 грн. Також позивачем було надано диск 369.5624.21 з відеозаписами з камер відеоспостереження об`ємом 1,4 ГБ. Судом з`ясовано, що власником квартири в якій мешкає позивач є [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Крім цього встановлено, що інтереси [PERSON] довірено представляти позивачу, що підтверджується Довіреністю від 15.04.2019 зареєстрованої в реєстрі за № 1384. Також встановлено, що відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок протиправних дій третіх осіб, за адресою: [ADDRESS] від 08.11.2021 за № 25622 виконаний ФОП [PERSON] , матеріальні збитки складають 8 169,77 грн. Проте судом даний звіт не може бути прийнятий до уваги, оскільки він був виконаний на замовлення не позивача [PERSON] , а [PERSON] , як власника квартири, яка не є стороною по справі. За таких обставин, суд не може розцінювати поданий позивачем Звіт про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок протиправних дій третіх осіб, за адресою: [ADDRESS] , як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру збитків, що підлягають відшкодуванню позивачу. Суд, також зазначає, що відповідно до ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Відповідно до ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у наданому позивачем Звіті не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19 (провадження № 61-7697св20), від 30 грудня 2020 року у справі № 482/48/19 (провадження № 61-11020св20). Суд приходить до висновків, що позивач не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням його зовнішньої панелі дверей квартири, двірного відеоглазка та відеокамери, електролічильника і діями відповідача, що призвело до описаних в позовній заяві майнових збитків. Позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, з яких би вбачалось наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Відповідних рішень державних органів, якими б встановлювалось правові наслідки дій відповідача по відношенню до позивача, також не було надано. Тому суд на вбачає правових підстав для задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди та похідних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed