Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання [PERSON] . Однак, останній фактично не проживає в даній квартирі, виїхав за кордон, де проживає впродовж 20 років. З часу реєстрації відповідач жодного разу не з`явився за вказаною адресою та не приїжджав в м. Коломия Івано-Франківської області. Відповідач не бере участі у витратах по утриманню житла, особистих речей його в квартирі не має. Факт реєстрації його місця проживання порушує право позивачів на розпорядження та користування майном, а також тягне за собою додаткові витрати щодо сплати комунальних послуг. Тому позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою. Позивачі в судове засідання не з`явилися, 20.01.2022 року вони подали до суду письмові заяви, в яких зазначають, що позовні вимоги підтримують, просять справу розглядати в їхній відсутності та не заперечують проти заочного розгляду справи (а. с. 85, 86). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.07.2021 року державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Мануляк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 378, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 265384487 від 12.07.2021 року (а.с. 7, 8). Судом також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11.09.2021 року державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Мануляк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 544, [PERSON] як продавець передав у власність [PERSON] 57/100 часток квартири [ADDRESS] . Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274386437 від 11.09.2021 року (а.с. 10-12, 77). Згідно із довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 138392, виданою 19.10.2021 року Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради Івано-Франківської області, місце проживання відповідача зареєстроване в зазначеній квартирі (а.с. 14). Факт реєстрації підтверджується також копією будинкової книги (а.с.23-26). Актом обстеження умов проживання від 09.12.2021 року підтверджено, що відповідач (брат дружини) за вказаною адресою зареєстрований, однак, за свідченнями сусідів з 2003 року не проживає (а.с. 88). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами [PERSON] , ствердили, що [PERSON] жодного разу в даній квартирі він не з`являвся та не проживав, його особистих речей в квартирі немає. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Стаття 71 ЖК України передбачає, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Відповідно до положень ст.71, ст.72 Житлового кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. Разом з тим, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. В постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідачів більше одного року, а тому вимоги позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні відповідач суду не надав. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України та,

Outcome: approved