Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Римлянську Г.О., звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Посилалася на те, що вона являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на даний будинок вона набула 13.03.2007 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка, [PERSON] . На момент реєстрації нею свого права власності в будинку проживали та були зареєстровані: вона, та як член її сім`ї, її з спадкодавцем онук - відповідач [PERSON] . Будучи зареєстрованим в її будинку, відповідач вже приблизно 7 років фактично в ньому не проживає, не веде з нею спільне господарство, не пов`язаний з нею спільним побутом, а проживає в м.Лондон Великої Британії. Реєстрація [PERSON] в належному їй на праві власності будинку створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження її майном, у неї виникають труднощі з оформленням субсидії. Також, через тяжку хворобу вона бажає відчужити свій будинок на користь особи, яка буде доглядати її, однак реєстрація відповідача в будинку створює їй в цьому проблеми. На її пропозицію добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач в її будинку відмовився, мотивуючи віддаленістю місця проживання від місця реєстрації. Підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування її будинком немає. На звернення до Сокирянської міської ради із заявою про зняття відповідача з реєстрації в належному їй будинку, однак отримала відмову в цьому за №8673 від 15.09.2021 року з рекомендацією звернутись в суд. Просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй на праві власності будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Позивачка [PERSON] та її представник Римлянська Г.О. в судове засідання не з`явилися, проте представник позивача подала письмову заяву про розгляд справи без їхньої присутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] будучи належним чином та завчасно повідомленим про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, а також не подав відзив на позов. Підстав, передбачених ч.4 статті 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин або без повідомлення причин, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вище норми закону, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, оскільки проти цього не заперечує позивачка. З досліджених судом письмових доказів судом встановлено наступні обставини: Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.03.2007 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Петришиною Р.В. позивачка стала власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на даний будинок зареєстровано 30.03.2007 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №17759536, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14083660 від 30.03.2007 року. Копією Будинкової книги та довідкою Сокирянської міської ради №8645 від 14.09.2021 року підтверджується, що в належному позивачці будинку з 05.06.2003 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає більше 7 років, оскільки виїхав в м.Лондон, Великої Британії, що підтверджується актом №515 обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , складеним 14.09.2021 року комісією у складі: депутата Сокирянської міської ради Швець Л.К. та двох свідків: [PERSON] і [PERSON] , також скріншотом відповідача на його сторінці в соціальній мережі Фейсбук. Із змісту заяви [PERSON] до Центру надання адміністративних послуг Сокирянської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] від 15.09.2021 року за №8673 встановлено, що їй було відмовлено внаслідок неподання необхідних документів (на підтвердження повноважень діяти від імені відповідача). Реєстрація [PERSON] у належному [PERSON] будинку створює останній перешкоди у здійсненні нею права власності на вказане майно. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України власник майна має право на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Поняття права власності визначено статтею 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майно. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах: від 12.05.2021 року по справі №357/10747/18, провадження №61-16481св19; від 25.08.2021 року по справі №206/3425/18, провадження №61-9122св19; від 26.06.2019 року по справі №125/2625/17, провадження №61-4819св19. Також, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник, згідно з вимогами ст.ст.16,319,321,391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суду не надано доказів на підтвердження наявності домовленостей між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням в будинку позивачки, а причина відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації не є поважною, оскільки є тривалою, без перспективи на скоріше повернення. Реєстрація відповідача в будинку позивачки носить для нього формальний характер, а для позивачки створює перешкоди в реалізації свого права власності. Згідно преамбули Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV відповідно до Конституції України даний Закон регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Частиною першою ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV визначено підстави зняття з реєстрації місця проживання особи: заява особи або її законного представника; судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтво про смерть; паспорт або паспортний документ, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інші документи, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців або осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав для користування житловим приміщенням. Враховуючи, що [PERSON] не проживає в будинку [PERSON] більше одного року без поважних причин, але будучи зареєстрованим у даному будинку, перешкоджає їй належним чином реалізовувати свої права власника, є всі підстави для усунення позивачці перешкод в користування даним будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 4, 8, 15, 16, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved