Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Короткий зміст заявлених вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути субсидіарно з відповідача КП «Південукргеологія» та Державної служби геології та надр України на його користь заборгованість з виплати заробітної плати з 06 лютого 2013 року по 19 січня 2016 року, середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини доходів. Аргументи учасників справи. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що наказом № 227-к від 03.10.2011р. його було прийнято тесляром Приазовської геологорозвідувальної експедиції. Наказом № 6-к від 19.01.2016р. [PERSON] було звільнено за власним бажанням ( ст. 38 КЗпП України). На день звільнення відповідач не розрахувався із позивачем у зв`язку із чим, не виплачена заробітна плата починаючи з 06 лютого 2013 року по 19 січня 2016 року. На підставі наведеного, просить суд стягнути з субсидіарно з відповідачів на його користь заборгованість зі плати заробітної плати за вищевказані періоди, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів. Заяви та клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] до зали судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник залученого у якості співвідповідача, за клопотанням позивача, Державного комерційного підприємства «Південукргеологія», будучи сповіщеним належним чином про час та дату розгляду справи - до зали суду не з`явився, відзив на позов не подав. Від представника відповідача Державної служби геології та надр України надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якій представник просив застосувати позовну давність до вимог [PERSON] та відмовити у задоволенні позову з таких підстав та проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обставини справи, встановлені судом. Джерела права й акти їх застосування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] в період з 03.10.2011 року по 19.01.2016 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи тесляром, потім сторожем та черговим КП «Південукргеологія». За зазначеним наказом і штатним розкладом [PERSON] була нарахована, однак, не сплачена заробітна плата за період з 06 лютого 2013 року по 19 січня 2016 у розмірі 48288,08 грн. Згідно відповіді КП «Південукргеологія» Державна служба геології та надр України визнає заборгованість з заробітної плати перед позивачем у вказаному розмірі. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Південукргеологія» 14.05.2021р. припинено шляхом реорганізації його в Державне комерційне підприємство «Південукргеологія», яке стало правонаступником всіх прав та обов`язків КП «Південукргеологія». Враховуючи наведене, суд вважає доведеним наявність заборгованості ДКП «Південукргеологія» перед [PERSON] у вказаному розмірі, тому його вимоги у цій частині є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст. 2 Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права. Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ст. 47 КЗпП України передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. В свою чергу, нормою ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Стосовно інших вимог позивача - щодо стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення, оскільки останні не підтверджені належними та допустимими доказами, а їх розрахунок не може грунтуватись на припущеннях. Так, для проведення їх стягнення, згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів з зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України за № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється, як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як вбачається з доказів, наданих позивачем, та інформації із відзиву та долучених відповідачем письмових доказів, витребуваних судом, заслуговує на увагу лише довідка про загальний розмір заборгованості. Будь-яких даних щодо помісячного розміру заробітної плати позивача та його середньоденного заробітку - суду не надано. Відповідно до ст. 76 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України-кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначено у статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції на час виникнення спірних правовідносин, та статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. У даному випадку, суд доходить висновку, що вимоги позивача щодо застосування субсидіарної відповідальності відповідачів у даному провадженні - не підлягають задоволенню, оскільки Державна служба геології та надр України не є роботодавцем Кійко С.О., з якою позивач перебував би у трудових відносинах. Також Державне комерційне підприємство «Південукргеологія» має власні кошти, які є у розпорядженні цього підприємства, яке не є ліквідованим та не перебуває у стадії припинення, а тому підприємство самостійно несе відповідальність за невиплату своєму працівникові заробітної плати при звільненні. При цьому, суду не надано доказів щодо існування інших підстав застосування субсидіарної відповідальності Державної служби геології та надр України. Розподіл судових витрат. Позивач при зверненні до суду із позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За таких обставин з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 908 грн.

Outcome: partial