Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

12.10.2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про виселення без надання іншого житла. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є колишнім зятем, після розлучення з донькою позивача житлове приміщення, яке йому не належить добровільно звільняти не бажає, при цьому має інше житло. Враховуючи викладене, позивач просить виселити відповідача без надання іншого житла. В судове засідання позивач з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. В судове засідання з`явився, позов визнав, зазначив, що йому необхідно забрати речі. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Позивач [PERSON] з 1989 року є наймачем (власником особового рахунку) квартири [ADDRESS] , згідно з копією Ордеру на житлове приміщення № 64686 серії Б від 19.12.1989 року. З 2005 року у вказаній квартирі почав проживати та зареєстрував своє місце проживання зять Позивача - [PERSON] (Відповідач). Зазначене підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.11.2001 року, копією довідки за формою 3 (вих. № 2914 від 23.11. 2011 року). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року в цивільній справі № 758/9887/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 26.04.2021 року. Проте, після розірвання шлюбу Відповідач залишився проживати у квартирі Позивача. Відповідач не має постійної роботи, стабільного заробітку, участі в утриманні спірної квартири не приймає, застосовує домашнє насильство щодо співмешканців. Житло Позивача - квартира [ADDRESS] , складається з однієї кімнати житловою площею 12,5 кв. м. (загальна площа квартири 21,1 кв.м.) Таким чином, на житловій площі 12,5 кв.м. проживають 4 дорослих людей, які перестали бути сім`єю. Досягти домовленості з Відповідачем щодо добровільного виселення його з спірного житла не вдається можливими. Саме тому, Позивач звернулася за судовим захистом власних порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Нормою ст. 116 Житлового кодексу УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. ЄСПЛ в судовій практиці неодноразово вказував, що виселення є крайнім заходом, проте втручання національних органів в особисті права, передбачені ст. 8 Конвенції може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті ст.2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на психічну і фізичну недоторканість. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із жилих приміщень допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин суд прийшов до переконання, що оскільки позов про виселення без надання іншого житла не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються позовних вимоги, відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю. Згідно з ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved