Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

16.11.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Приватного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. У своїй позовній заяві зазначила, що вона з 31.05.2018 року працювала на посаді медичної сестри в ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод». За час роботи на підприємстві відповідач постійно порушував її права, а саме затримував виплату заробітної плати. З цього приводу вона постійно зверталася до Управління Держпраці у Полтавській області та правоохоронних органів. Управлінням Держпраці у Полтавській області було встановлено факт порушення відповідачем відносно неї вимог законодавства про працю: ст. 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» щодо строків виплати заробітної плати працівнику; ст. 116 та ст. 83 КЗпП України щодо строків виплати звільненому працівнику всіх сум, в т.ч. грошової компенсації за всі невикористанні дні щорічної відпустки, що належать при звільненні. В період з 21.09.2020 року по 29.09.2020 року позивач перебувала на лікарняному. 30.09.2020 року після лікарняного вона вийшла на роботу в ПРАТ «Полтавський машинобудівний завод». Проте, охорона підприємства не пустила її на роботу з тих підстав, що керівництво ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» заборонив охороні допускати позивача до роботи. Отримавши в листопаді 2020 року від ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» трудову книжку, їй стало відомо, що відповідач наказом № 56 від 30.09.2020 року звільнив її із займаної посади. 02.11.2020 року вона отримала у відповідача копію наказу № 56 від 30.09.2020 року про припинення трудового договору (контракту) у зв`язку із прогулом без поважних причин, що мав місце 30.09.2020 року. Вважає, що наказ № 56 від 30.09.2020 року про припинення трудового договору (контракту), виданий ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод», є незаконним та таким що підлягає скасуванню, оскільки відповідач навмисно не допустив позивача до виконання роботи 30.09.2020 року та порушив визначену нормами КЗпП України процедуру звільнення працівника із займаної ним посади. У зв`язку з цим, просить визнати незаконним та скасувати наказ № 56 від 30.09.2020 року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин 30.09.2020 року, поновити [PERSON] на посаді сестри медичної в ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» з 30.09.2020 року, стягнути з ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 30.09.2020 року до дня поновлення позивача на посаді сестри медичної та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 21.01.2021 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 16.03.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи Управління Держпраці у Полтавській області, в якому зазначено, що до Управління 02.10.2020 року поштою надійшло звернення [PERSON] щодо порушення вимог законодавства про працю адміністрацією ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод». Управлінням проведено інспекційне відвідування ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод», за результатами якого складено акт від 06.11.2020 № ПЛ28404/153/АВ, відповідно до якого виявлено порушення вимог законодавства про працю: ст. 115 КЗпП та ст. 24 статті 24 Закону України «Про оплату праці» щодо строків та періодичності виплати заробітної плати; ст. 21 Закону України «Про відпустки» щодо строків виплати заробітної плати працівнику за час відпустки (не пізніше ніж за три дні до її початку); ст. 116 та ст. 83 КЗпП України щодо строків виплати звільненому працівнику всіх сум, в т.ч. грошової компенсації за всі невикористанні дні щорічної відпустки, що належать при звільненні. На адресу [PERSON] була надана відповідь від 30.10.2020 року щодо виявлення порушень законодавства про працю відповідно до її звернення. Пізніше 05.11.2020 року до Управлінні надійшло ще одне погодження від 04.11.2020 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у ПрАТ ««Полтавський машинобудівний завод» за зверненням [PERSON] разом з самим зверненням. Про результати повторного позапланового інспекційного відвідування на адресу [PERSON] . Управлінням Держпраці надіслано відповідь від 04.12.2020 та роз`яснено, що якщо позивач вважає, що її права при звільненні порушеними, то для її захисту вона має право звернутися до суду, оскільки відповідно до ст. 232 КЗпП України трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу підлягають безпосередньому розгляду у районних, районних у міста, міських та міськрайонних судах (а.с.64-101). 12.10.2021 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, у зв`язку із закінченням повноважень судді Гальонкіної Ю.С. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Гольник Л.В. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 13.10.2021 року справу прийнято до провадження судді Гольник Л.В. та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. У судовому засіданні позивач подала заяву, в якій уточнила позовні вимоги, а саме просила визнати незаконним та скасувати Наказ № 56 від 15.10.2020 року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин 30.09.2020 року. Поновити [PERSON] на посаді сестри медичної в ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» з 30.09.2020 року. Стягнути з ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 30.09.2020 року до дня поновлення мене на посаді сестри медичної та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Позивач пояснила, що вона працювала медичною сестрою на ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод», на якому постійно затримували виплату заробітної плати працівникам. Внаслідок того, що вона добивалася виплати заробітної плати, до неї ставилися негативно та примушували до звільнення за угодою сторін. Коли вона після лікарняного вийшла на роботу 30.10.2020 року, її не допустили до робочого місця, вона залишила на прохідній лікарняний листок та заяву про звільнення за угодою сторін, яку написала заздалегідь. Вказувала, що до відділу кадрів не заходила, оскільки кабінет відділу кадрів був закритий, чекати нікого вона не стала, а до керівництва не зверталася, бо її туди ніхто не пустив би. Вважала, що вона все зробила для того, щоб її звільнили за згодою сторін. Однак, оскільки її не було допущено до робочого місця, вона стосовно незаконного недопущення до робочого місця, а також з приводу примушування до звільнення звернулася до ВП № 1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області. Однак була перезмінка у відділу поліції, то вона пішла у власних справах, і тоді пізніше подзвонила на 102 з вказаного приводу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити, не заперечувала, що на підприємстві дійсно затримували заробітну плату, вказані обставини встановлені Управлінням Держпраці, за що керівництво підприємства притягнуто до до встановленої законом відповідальності. Однак зазначила, що це не позбавляло позивача звернутися з заявою про звільнення її з посади за згодою сторін та отримати на це відповідне волевиявлення з боку керівництва підприємства. Однак позивачем не було дотримано вказаних вимог. Представник позивача пояснила, що позивач мала 30.09.2020 року приступити до роботи, проте прибула на прохідну заводу з запізненням о 08.20 год., залишила персоналу служби безпеки та охорони листок непрацездатності та заяву про звільнення. 30.09.2020 року начальник відділу кадрів неодноразово телефонувала [PERSON] , роз`яснювала, що заява про звільнення має бути погоджена з керівником, а до того часу вона має приступити до виконання своїх обов`язків, наголошувала, що 30.09.2020 року є її робочим днем і вона не мала право самовільно залишати роботу, крім того, вона є матеріально-відповідальною особою та має здати матеріально-технічні цінності та документацію у зв`язку зі звільненням, отримати трудову книжку. Позивач пояснення надавати відмовилась, на роботу не прийшла, матеріальні цінності не здала. Позивач жодних пояснень та підтверджуючих документів про причини відсутності на роботі не надала, до роботи не приступила ні 30.09.2020, ні у період з 01 по 15.10.2020. Позивачу направлялися листи з проханням з`явитися та повідомити причини відсутності на роботі, але це не дало результати. Оскільки в період з 01 по 15 жовтня 2020 року [PERSON] так до роботи і не приступила, жодних пояснень причин відсутності на роботі не надала, то відповідач був змушений звільнити позивача з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП - прогули без поважних причин. 15.10.2020 року [PERSON] було направлено повідомлення про звільнення за прогули без поважних причин та необхідність з`явитися до відділу кадрів заводу для отримання трудової книжки. 03.11.2020 року відповідачем отримано заяву від позивача з проханням надіслати трудову книжку за адресою позивача. На вказану заяву 04.11.2020 року позивачу було направлено трудову книжку, яку позивачем отримано 06.11.2020 року. Представником позивача надані суду письмові пояснення (а.с.137-163). Представник третьої особи надав пояснення щодо обставин, які були встановлені Управлінням праці у Полтавській області під час інспекційних відвідувань ПрАТ «Полтавський машинобудівний завод», проведених за зверненнями [PERSON] . Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 01.06.2018 року позивач [PERSON] була прийнята на посаду сестра медична, що підтверджується наказом про прийом на роботу та копією трудової книжки (а.с. 142-147). В період з 21.09.2020 року по 29.09.2020 року позивач перебувала на лікарняному, вказана обставина не заперечується сторонами. Відповідно Акту порушення внутрішнього трудового розпорядку від 30.09.2020 року позивач прибула на прохідну заводу о 08.20 год., залишила персоналу служби безпеки та охорони листок непрацездатності та заяву про звільнення, на робоче місце не проходила та вийшла з території заводу, з 08.30 до 16.30 була відсутньою на території заводу (а. с. 148). Охоронник [PERSON] на ім`я начальника служби безпеки і охорони [PERSON] надав доповідну, якою повідомив, що 30.09.2020 року о 08.20 год. медична сестра [PERSON] прийшла на завод та передала йому листок тимчасової непрацездатності та заяву про звільнення, на його зауваження, що потрібно їх надати до відділу кадрів, вона проігнорувала (а.с. 149). Вказані обставини, а саме перебування позивача [PERSON] на лікарняному, прибуття до прохідної підприємства та залишення охоронцю [PERSON] листка непрацездатності та заяви про звільнення з 30.09.2020 року не оспорюється сторонами. Згідно Акту № 1 від 30.09.2020 року начальником відділу кадрів і побуту [PERSON] в присутності юрисконсульта Ясниською О.О. та начальника служби безпеки і охорони [PERSON] було здійснено телефонний дзвінок на мобільний телефон позивача та поінформовано [PERSON] про необхідність її прибуття на територію підприємства у медичний кабінет для здійснення передачі матеріально-технічних цінностей та медичної документації у зв`язку з її звільненням за її заявою, отримати трудову книжку. Також було роз`яснено, що заява про звільнення має бути погоджена з керівником, а до того часу вона має приступити до виконання своїх обов`язків, що 30.09.2020 року є її робочим днем і вона не мала право самовільно залишати роботу (а.с. 151). Судом встановлено, що позивач жодних пояснень та підтверджуючих документів про причини відсутності на роботі не надавала, до роботи не приступила ні 30.09.2020 року, ні у період з 01.10. 2020 року по 15.10.2020 року, що підтверджується актами порушення Правил внутрішнього трудового порядку, доповідними (а.с. 152-158). Підприємством направлялися листи з проханням з`явитися та повідомити причини відсутності на роботі. Однак [PERSON] так до роботи і не приступила, жодних пояснень про причини відсутності на роботі не надала (а.с. 152, 154 зворот). У зв`язку з цим, відповідач наказом № 56 від 15.10.2020 року звільнив позивача [PERSON] з 30.09.2020 року з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин (а.с. 159). 15.10.2020 року [PERSON] направлено повідомлення про звільнення за прогули без поважних причин та необхідність з`явитися до відділу кадрів заводу для отримання трудової книжки (а.с. 159 зворот). 03.11.2020 року відповідачем отримано заяву від позивача з проханням надіслати трудову книжку за адресою позивача. (а.с. 161 зворот). На вказану заяву 04.11.2020 року позивачу направлено трудову книжку, яку позивачем отримано 06.11.2020 року (а.с. 162-163). Згідно п 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). За змістом ст. 40 КЗпП України підставами для звільнення працівника, зокрема на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, є його винні дії, вчинення яких передувало видачі наказу про припинення трудового договору. Відповідно до приписів ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] всупереч зазначених вимог закону не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували її відсутність 30.09.2020 року на робочому місці з поважних причин. За встановлених обставин справи та вимог закону суд вважає, що роботодавець правомірно звільнив позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки [PERSON] 30.09.2020 року була відсутня на робочому місці без поважних причин, тобто вчинила прогул. Крім того, [PERSON] під час судового розгляду справи не заперечувала факт відсутності на робочому місці. Суд критично оцінює твердження позивача, що її не допустили до робочого місця 30.09.2020 року і вона була змушена звертатися з цього приходу до поліції, що спростовується матеріалами цивільної справи. Так, з інформації ГУНП в Полтавській області щодо звернень [PERSON] на скорочений номер екстреної допомоги поліції «102» слідує, що позивач звернулася на номер поліції «102» 30.09.2020 року о 18.22 хв. зі зверненням інформаційного характеру, що не може слугувати підтвердження її слів стосовно недопуску її на робоче місце о 08.20 год. 30.09.2020 року. Суд відхиляє доводи позовної заяви щодо безпідставного звільнення [PERSON] за прогул, оскільки нею подавалася роботодавцю заява про звільнення за згодою сторін. Проте вказана заява не була узгоджена позивачем з відповідачем, що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача стосовно звільнення позивача за згодою сторін. Отже враховуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed