Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 19 липня 2021 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «Рассвет» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за затримання розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у період з 20 липня 2018 року по 29 січня 2021 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем АТ «Рассвет». 29 січня 2021 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, однак дотепер підприємство не виплатило нараховані суми, належні їй при звільненні. Крім того, відповідач повинен був сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. З наведених підстав, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 15\~870,65 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у 2020 році в сумі 1667,00 грн., грошову компенсацію за затримання розрахунку при звільненні в сумі 36\~000,00 грн., спричинену моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн., а також судові витрати на загальну суму 8\~508,00 грн. Відзив на позовну заяву не надходив Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача, повідомлений своєчасно та належним чином, не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вказав, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечує. Представник відповідача повідомлений своєчасно та належним чином, у судові засідання на 11 листопада 2021 року та 13 січня 2022 року не з`явився, причини неявки суду не відомі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Установлені судом фактичні обставини у справі Згідно копії трудової книжки позивач [PERSON] з 20 липня 2018 року до 29 січня 2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи прибиральницею. Наказом АТ «Рассвет» від 29 січня 2021 року [PERSON] звільнена з займаної посади з 29 січня 2021 року за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до довідки АТ «Рассвет» від 17 червня 2021 року № 15, розмір заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] становить 15\~870,65 грн. Позиція суду та нормативно правове обґрунтування Статтею 43\~КУ передбачено\~право кожного\~на працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. В судовому засіданні встановлено, що позивач звільнена з роботи 29 січня 2021 року, остаточного розрахунку з нею не проведено, відповідачем затримано виплати за 6 місяців з дня її звільнення. Також у 2020 році позивачу була надана частина щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів, однак за 10 днів, що залишилися, відповідач не сплатив грошову компенсацію за невикористану відпустку. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, нестачу коштів на утримання сім`ї, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 2000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи, що відповідачем обов`язки по виплаті заробітної плати не виконувалися належним чином, через що позивач була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав, що на теперішній час заборгованість не погашена належним чином, то позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги, суду надано: Договір про надання професійної правничої допомоги від 19 липня 2021 року; Акт наданих послуг (виконаних робіт) від 19 липня 2021 року; квитанція до прибуткового-касового ордера № 0029 від 19 липня 2021 року за надані адвокатські послуги на суму 7\~600,00 грн. Вказані витрати складаються із: 600 грн. надання консультацій, 3 000 грн. складання позовної заяви, 4\~000 грн. представництво інтересів позивача в суді. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Однак, враховуючи, що дана цивільна справа є незначної складності, має місце усталена судова практика розгляду справ цієї категорії, судом постановляється заочне рішення, то така сума, на думку суду є неспівмірною зі складністю справи. Тому суд вважає за необхідне зменшити суму вказаних витрат до 3000,00 грн., а саме складання адвокатом позовної заяви 3\~000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial