Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У травні 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва, у зазначеній квартирі зареєстровано дев`яносто осіб ,із них зокрема відповідачі, яких зняти з реєстрації місця проживання у позасудовий порядок зняти неможливо. Зазначені особи не є власниками та не можуть претендувати на право власності на вищезазначену квартиру, реєструвались тимчасово на час дії договорів оренди квартири, а на даний час фактично не проживають за даною адресою вже більше року та не виходять на телефонний зв`язок ,їх фактичне місце проживання позивачам не відоме. Позивачі зазначають, що ними, як власниками квартири щомісячно здійснюються додаткові витрати на утримання квартири (оплата житлово-комунальних послуг) у зв`язку із реєстрацією у квартирі. Власники квартири мають намір скористатися правом розпорядження квартирою, однак усі потенційні покупці відмовляються навіть вести перемовини, щодо купівлі квартири із зареєстрованими особами. У зв`язку з вищевикладеним, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та позивачам роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання ухвали, усунути зазначені судом недоліки. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.06.2021 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 09.09.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі про час та місце судових засідань неодноразово повідомлялися належним чином, шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу їх проживання та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання не з`явилися, про поважність причин відсутності не повідомили, відзиви на позовну заяву не надали, про належні повідомлення свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулося на адресу суду з відміткою « за закінченням встановленого строку зберігання». 04.11.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Негода В.В. надійшла заява, в якій вона зазначила,що громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою : [ADDRESS] . У зв`язку з цим, зазначила , що вимога щодо визанння його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не може бути задоволена. Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідачі не скористались своїм правом та не направили до суду відзиви на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивачів щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідачів, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні правовідносини. Судом встановлено, позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Документ, який підтверджує право приватної спільної часткової власності є свідоцтво про право власності на житло від 15.03.1994 року видане Клінічним санаторієм «Перемога».(а.с.14) Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва, у зазначеній квартирі зареєстровано дев`яносто осіб , із них зокрема і відповідачі. Зазначені особи не є власниками даної квартири, реєструвались тимчасово на час дії договорів оренди квартири, а на даний час фактично не проживають за даною адресою вже більше року. На підтвердження відсутності проживання відповідачів, на звернення позивачки [PERSON] ,Святошинське УП ГУНП у м.Києві надало відповідь від 30.10.2019 року за № 78022/125/54/03-2019. (а.с.20) З відповіді на звернення вбачається, що в кВ. [ADDRESS] , проживає [PERSON] з донькою [PERSON] та онукою [PERSON] . Так, 25.03.2021 року позивачем було отримано відповідь на заяву, з якою вона звернулась до Святошинського УП ГУНП в м.Києві , із якої вбачається, що у ході розгляду звернення, встановити місце проживання останніх не представилось можливим. Позивачі зазначають, що ними, як власниками квартири щомісячно здійснюються додаткові витрати на утримання квартири (оплата житлово-комунальних послуг) у зв`язку із реєстрацією у квартирі. Власники квартири мають намір скористатися правом розпорядження квартирою. Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи, наданою представником відповідача [PERSON] - адвокатом Негодою В.В., громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою : [ADDRESS] (з 26.08.2020 року.) Однак,згідно із відомостями Реєстру територіальної громади м.Києва, [PERSON] , [INFO] ,станом на 17.05.2021 року зареєстрований [ADDRESS] Відповідно до статті 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК України, визначено, що громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що члені сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Позивачі самостійно здійснюють витрати щодо утримання квартири, сплачують комунальні послуги та витрати за користування житловим приміщенням. В свою чергу відповідачі, спільного господарства з мешканцями квартири не ведуть, комунальних послуг не оплачують та не беруть участі в утриманні квартири. Факт реєстрації в квартирі відповідачів, тягне за собою додаткові матеріальні витрати на оплату комунальних послуг, що завдає позивачам матеріальну шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст. 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: approved