Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною вище адресою також зареєстрований його брат [PERSON] , який не проживає у вказаній квартирі з серпня 2019 року. Особистих речей відповідача у квартирі немає, відповідач жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення, платежів не сплачує. Позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 06.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, здійснено виклик відповідача через оголошення на веб-сайті судової влади України. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, розгляд справи проводити без його участі та без участі позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату розгляд справи повідомлявся належним чином через оголошення на веб-сайті судової влади України та поштою, письмово про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов суду не направив. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини. Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 12.02.2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради, [PERSON] є власником 1/4 частини вказаної квартири на праві спільної часткової власності. 1/4 частка та 1/4 частка даної квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3231 приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1735 приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. Також 1/4 частина квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування частки в праві власності на квартиру від 10.07.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2160 приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. За вказаною адресою, окрім власника, зареєстровано також місце проживання [PERSON] , [INFO] , який є братом позивача. З серпня 2019 року відповідач не проживає в квартирі без поважних причин, не несе інших витрат по її утриманню, особистих речей у помешканні не має. [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, де на даний час і проживає. Внаслідок реєстрації місця проживання відповідача, порушені права позивача як власника квартири. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Згідно до вимог\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до статті 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved