Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилась [INFO] у м. Івдель Свердловської області Російської Федерації. Коли заявниці виповнилось 2 роки, батьки разом з нею переїхали до м. Одеси на постійне проживання. Заявник постійно проживала в м. Одеса, де закінчила школу, отримала професію, працювала, вийшла заміж. У 2006 році в неї викрали сумку разом з особистими документами, та після звернення до відповідних органів з приводу отримання паспорту їй було відмовлено з підстав відсутності відомостей щодо її реєстрації на території України на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. На підставі викладеного просить встановити факт того, що вона постійно станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року проживала на території України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року заяву [PERSON] було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам 177 ЦПК України. Заявою від 22.06.2021 року (вх. №18302) заявник усунула недоліки визначені ухвалою суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи у судове засідання. Не погоджуючись із заявленими вимогами, представник заінтересованої особи 27.08.2021 року (вх. № 84780) надав суду відзив на заяву, згідно якого зазначив, що Головне управління ДМС України в Одеській області не погоджується з вимогами заяви, оскільки законодавством чітко передбачений порядок надання документів на підтвердження факту проживання та набуття громадянства України. Представник у відзиві також зазначив, що заявник не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка, не надала до Гум ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у порядку, отже не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, а відтак звернення до суду є передчасним. На підставі викладеного представник зазначив, що заперечує з приводу задоволення заяви, та зазначає, що в даному випадку існує спір про право, у зв`язку з цим, заява підлягає залишенню без розгляду (а.с.41-48). В судовому засіданні, яке відбулось 23.09.2021 року за участю учасників провадження, заявник зазначила, що на території України проживає з двох років, родина проживала в квартирі, яку батько отримав у 1973 року в м. Одесі, заявник також зазначила, що проживала в м. Одесі з батьками та рідним братом, освіту отримала також в м. Одесі, паспорт громадянина України не отримала з підстав байдужого ставлення до даної обставини, однак, наразі виникла потреба у підтвердженні громадянства, та оскільки є такою, що з двох років проживала на території України, просить суд заяву задовольнити (а.с.52-53). Представник заінтересованої особи в судовому засіданні, яке відбулось 23.09.2021 року пояснив, що заява про встановлення факту не підтверджена належними та допустимими доказами, наявність лише трудової книжки не є безперечним доказам проживання на території України, просив відмовити у задоволенні заяви (а.с.52-53). В останнє судове засідання [PERSON] не з`явилась, разом з цим, 17.01.2022 року (вх. № 1007) звернулась до суду із заявою про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.59). Представник заінтересованої особи: Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.58), про причини не явки суд не повідомив, заяв про відкладення справи на адресу суду не надходило. Також, на адресу суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , щодо обставин проживання заявника, який є рідним братом останньої (а.с.60-66). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження факту, відзив на заяву, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] . Актовий запис про народження № 64, складений у м. Івдель Полуничного району Свердловської області РФ. Батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 17.09.1976 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , про що 07.07.1981 року зроблено актовий запис № 538. Місце реєстрації - м. Одеса, Відділ РАЦС Київського РИК (а.с.10). Судом досліджується копія свідоцтва про восьмирічну освіту, згідно якого вбачається, що [PERSON] у 1974 році закінчила навчання у середній загальноосвітній з виробничим навчанням школі № 12 м. Одеси (а.с.11). Згідно свідоцтва про присвоєння кваліфікації [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , навчалась у середній загальноосвітній трудовій політехнічній школі № 48 в м. Одесі, і закінчила навчання у 1976 році, та здобула кваліфікацію - швачка мотористка (а.с.12). Відповідно до атестату № 1278 [PERSON] , у 1978 році закінчила повний курс технічного училища № 4 м. Одеси по професії - кравець, атестат видано 25.05.1978 року (а.с.14). Судом досліджується копія трудової книжки [PERSON] , зокрема, досліджується записи занесені в трудову книжку починаючи з 1991 року. Так, 10.09.1991 року [PERSON] , прийнята на роботу в мале підприємство «ВІТІГС» - маляром. 11.03.1996 року - звільнена з роботи за власним бажання (а.с.28-30). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Актовий запис про народження № 1716, складений Ленінським РАЦС м. Одеси (а.с.20). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] . Згідно автобіографії [PERSON] , народилась [INFO] у селищі Північне м. Івдель Свердловської області. Батьки одружились в м. Івдель Свердловської області 17.07.1957 року. Працювали у Свердловській області в м. Івдель в БМП -823. Переїхали до м. Одеси, коли заявнику виповнилось 2 роки. У Вінницькій області до першого класу, заявник проживала разом з бабусею. Батьки проживали за адресою: [ADDRESS] . У перший клас пішла у вересні 1966 року, до школи № 61 в якій навчалась до лютого 1973 року. У 1972 року народився брат [PERSON] . В 1974 році - закінчила 8-м класів школи № 12. В 1973 році батькам видали житло від підприємства БМП -823 за адресою: [ADDRESS] , що стало підставлю переводу в школу № 12. Заявник зазначає, що 10-ть класів закінчила в школі № 48 у 1978 році. Перший паспорт одержала у 17 років 19.07.1976 року Ленінським РВ МВС в м. Одеси. В 1976 році уклала шлюб з [PERSON] ,, місце реєстрації шлюбу: Ленінський ВРАЦС м. Одеси. В подальшому, 07.07.1981 року розлучилась, місце реєстрації розірвання шлюбу - Київський ЗАГС . Під час перебування у шлюбу була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою була зареєстрована з 1978 року по 1986 рік. Після розірвання шлюбу повернулась до батьків та стала проживати з ними за адресо: [ADDRESS] . Після закінчення школи, вступила до технічного училища № 4, в 1978 році закінчила училище, здобула професію - кравець. В 1978 році працювала за фахом в ательє «Платан». З 1989 році почала працювати на ринку 7-км, с початку продавцем, а потім почала їздити за кордон для придбання товарів, для їх подальшої реалізації. На момент отримання Україною незалежності, постійно проживала на території України. В 1991 році була прийнята на роботу на ПМП «ВІТІГС» де підробляла малярем до 1996 року. Заявник також, зазначає, що до 2000 року працювала на ринку «7-й км», після чого на ринку «Північний» продавцем, де працювала до 2011 року. Весь час проживала з батьками, допомагала у веденні господарства, та доглядала хвору матір. У 2006 році втратила паспорт, після чого одразу звернулась до начальника Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області для проведення перевірки та отримання нового паспорта, однак документи не видали, оскільки не змогла знайти закордонного паспорту, який у свою чергу був отриманий 1994 року, який і міг би підтвердити, що [PERSON] , є громадянкою України. У 2011 році померла мати - [PERSON] . З 2011 року по 2015 рік працювала на ринку «Північний» без оформлення, оскільки не мала документів. Також, працювала в хімчистці т.ц «Атриум» без оформлення до 2020 року. Заявник зазначає, що в листопаді 2020 року помер батько, та наразі вона проживає за рахунок допомоги рідного брата (а.с.32-36). Відповідно до довідки КК «Суворовський» № 126 від 18.06.2021 року, виданої [PERSON] , в тому, що вона з січня 1981 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] - без реєстрації (а.с.31). Судом досліджується заява [PERSON] , який є рідним братом заявника, згідно якої останній зазначає, що підтверджує факт того, що з січня 1981 року по теперішній час [PERSON] , проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить останньому на праві власності. Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] , є власником 1/3 частини квартири після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та 1/3 частини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.60-66). Щодо посилання у відзиві на передчасність звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України, суд критично оцінює твердження представника заінтересованої особи, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки виданої [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , про те, що вона дійсно зверталась до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо встановлення громадянства України у вигляді ID - картки вперше. Проведеною перевіркою встановлено особу заявниці, також встановлено, що [PERSON] , перебувала в громадянстві СРСР, але не встановлено її належності до громадянства України (а.с.8). Згідно листа - відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області Суворовського районного відділу ДМС України - [PERSON] , повідомлено, що її заява від 05.01.2021 року щодо надання адміністративної послуги з отримання паспорта громадянина України у формі ID - картки вперше розглянута. Особу встановлено, разом з цим, не встановлена належність до громадянства України на підставі матеріалів здійсненої перевірки. При цьому, зазначено, що заявник має право набути громадянство України, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство». Заявнику рекомендовано звернутись до суду за місцем проживання із заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 року, після чого, звернутись до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням щодо набуття громадянства (а.с.22). Таким чином, матеріалами справи встановлено, що заявник зверталась до територіального підрозділу ДМС, та їй було рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року N 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року N 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Факт постійного проживання на території України заявника [PERSON] у тому числі, станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Закону України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року) має юридичне значення та породжує для заявника юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає останній право подати заяву про набуття громадянства України. В іншому встановленому Законом України «Про громадянство України» порядку, набути громадянство України заявник не може. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Як, встановлено матеріалами справи, та підтверджено заявником в судовому засіданні, паспорт громадянина колишнього СРСР, в неї викрали, а відтак вона не має змоги підтвердити даний факт беззаперечно. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про громадянство України", безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах". Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Таким чином, розглядаючи заяву, суд надає правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам безперервного проживання особи на території України. Отже, досліджені докази в їх сукупності свідчать про те, що заявник [PERSON] з 1974 року (що підтверджується свідоцтвом про восьмирічну освіту) та по теперішній час проживає в України, іншого місця проживання у заявника не було, матеріалами справи протилежного не встановлено, доказів на спростування зазначеного суду надано. Крім іншого, матеріалами справи встановлено що з 1991 року по 1996 рік [PERSON] , перебувала в трудових відносинам та працювала маляром у МП «ВІТІГС». Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] , в якій проживала та проживає заявник, на підставі свідоцтва про право власності від 1999 року належала батькам заявника. Посилання представника заінтересованої особи на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) судом до уваги не приймаються, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Крім іншого, згідно листа за підписом заступника начальника Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, Щегловій В.А., було роз`яснено про право звернення до суду з відповідною заявою. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. З урахуванням визначеного Законом порядку, заявником на підтвердження факту постійного проживання на території України надані документи щодо отримання освіти на території України, працевлаштування, укладення та розірвання шлюбу, довідкою КК «Суворовський» а також судом були досліджені письмові пояснення рідного брата заявника [PERSON] , який є громадянином України, та який підтвердив факт постійного проживання заявника на території України, зокрема факту того, що з 1981 року станом на цей час заявник проживає за адресою: [ADDRESS] . Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що для реалізації заявником своїх прав необхідним є визнання факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та 13 листопада 1991 року, і саме цей факт має для заявника юридичне значення, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви. На підставі викладено,

Outcome: approved