Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

І. Історія справи. Короткий зміст позовних вимог. У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила стягнути в порядку ст. 1212 ЦК України безпідставно отримані грошові кошти в сумі 14 763,55 грн. Свої вимоги позивач мотивувала наступним. 14.01.2019 року Центральним районним судом видано судовий наказ про стягнення з неї на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини : [PERSON] , [INFO] у розмірі 1\\4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Дочка з 29.12.2018 року по теперішній час мешкає з нею по [ADDRESS] . Дитина знаходиться на її утриманні, що підтверджується актом про фактичне проживання від 14.02.2019 року, а також актом обстеження умов від 16.01.2019 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.07.2019 року [PERSON] звільнено від сплати аліментів на користь [PERSON] . За такого, в період з 29.12.2018 року по червень 2019 року, [PERSON] безпідставно отримав аліменти на утримання дочки у вказаній сумі, яку і просить стягнути з відповідача на її користь. ІІ. Хід справи та процесуальні дії суду. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 18.11.2019 року дана справа передана на розгляд судді Чулуп О.С. Ухвалою судді від 23.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання на 24.04.2020 року. Із-за неявки сторін, слухання справи відкладено на 05.10.2020 року. По причині знаходження судді у нарадчій кімнаті, слухання справи відкладено на 23.123.2020 року. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва за № 796 від 23.12.2020 року постановлено про повторний розподіл справи у зв`язку з відстороненням судді Чулупа О.С. від відправлення правосуддя рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 року № 3242\\3 дп\\15-20. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 06.01.2021 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана останньою 11.01.2021 року. Ухвалою судді від 11.01.2021 року дана справа прийнята до свого провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 01.02.2021 року. 01.02.2021 року від адвоката відповідача Мотельчук Ю.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи. У зв`язку із неявкою сторін, підготовче судове засідання перенесено на 22.02.2021 року. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, слухання справи відкладено на 30.03.2021 року. 30.03.2021 року від адвоката відповідача Мотельчук Ю.І. надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Ухвалою суду від 30.03.2021року закрито підготовче судове засідання. Надана можливість учасникам справи надати усі наявні докази, що стосуються предмету доказування, письмові заперечення, клопотання про допит свідків до початку розгляду справи по суті. З урахуванням надмірного навантаження судове засідання призначено на 03.06.2021 року. Ухвалою суду від 03.06.2021 року постановлено про витребування від Центрального відділу виконавчої служби у м. Миколаєві матеріалів всіх виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , та щодо стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] . У зв`язку з надмірним навантаженням та плановою відпусткою судді, слухання справи відкладено на 16.08.2021 року. 11.08.2021 року на адресу суду надійшли матеріали виконавчого провадження № 56457974, 65931179, та 13.08.2021 року за № 58096532. За клопотанням сторін для ознайомлення сторін з матеріалами виконавчих проваджень слухання справи відкладено на 30.09.2021 року. 30.09.2021 року від адвоката відповідача Мотельчук Ю.ІВ. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та слухання справи відкладено на 23.12.2021 року. 09.12.2021 року від [PERSON] надійшли пояснення наступного змісту. У травні 2018 року [PERSON] звернулась до ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання сплати аліментів на двох дітей у розмірі 33 % з березня 20128 року. Проте, [PERSON] не повідомила державного виконавця, що з квітня 2018 року старша донька [PERSON] після конфлікту з матір`ю переїхала до батька [PERSON] та знаходилась на повному його утриманні. Факт сумісного проживання з батьком підтверджується актом фактичного проживання від 22.06.2018 року. Державним виконавцем Ткаченко М. було повідомлено, що тільки заявник [PERSON] може звернутись із заявою про перерахунок заборгованості у разі зміни суттєвих обставин. Однак, остання із подібними заявами не зверталась. За рахунок цього виникла штучна заборгованість зі сплати аліментів за період з квітня по грудень 2018 року та становить 10621, 05 грн. З січня 20129 року почали надходити кошти на Бабич Єлизавету, які перераховувались на картковий рахунок [PERSON] та йшли на погашення штучної заборгованості зі сплати аліментів , яка виникла в період з квітня по грудень 2018 року у зв`язку із нарахуванням аліментів на 2 дітей в розмірі 33 % замість 25% на 1 дитину. Для того, щоб не робити додаткових перерахунків за вказаний період, ці суми йшли на погашення заборгованості , нарахованої державним виконавцем щодо сплати аліментів в розмірі 33% на 2 дітей. Проте, [PERSON] вважає, що 14 763,55 грн. вона не отримала і вважає їх безпідставно набутим майном. За такого, просив у задоволенні позову відмовити. До судового засідання 23.12.2021 року сторони не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутності, та надали письмові пояснення. Так, адвокат відповідача - Мотельчук Ю.І. вказала наступне. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той з батьків, на ім`я якого виплачувались аліменти, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Вимога про стягнення аліментів не є обґрунтованою, оскільки відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України, поверненню підлягає лише майно, яке набуто без правової підстави чи підстава на якій вона набута - відпала. Доказами, долученими до матеріалів справи підтверджено той факт, що всі кошти, які отримував [PERSON] були скеровані на спліту аліментів, тобто направлені на задоволення інтересів дитини. Відповідач не зберігав кошти, які сплачувала позивач, не використовував їх у власних потребах, а отримання аліментів за визначений позивачем період не є безпідставним, оскільки судовий наказ, який слугував підставою для їх стягнення, скасований лише 23.07.2019 року. Адвокатом позивача Луговенко К.С. надані письмові пояснення наступного змісту. Заперечення [PERSON] проти позову є такими, що не відповідають приписам ст.ст.2,13 ЦПК України. Окрім того, встановлено, що [PERSON] з січня 2019 року до досягнення нею повноліття проживала з матір`ю по [ADDRESS] . Судовий наказ про стягнення аліментів пред`явлений до виконання в січні 2019 року та продовжувалось до липня 2019 року. Позовні вимоги стосуються виключно того провадження, за яким аліменти стягувались з позивача на користь відповідача. В свою чергу, відповідач не спростував та не заперечив обставин, на яких ґрунтується позов [PERSON] [PERSON] надала 23.12.2021 року наступні пояснення, які просила врахувати при прийнятті рішення судом. Не погоджується з доводами, що кошти, отримані [PERSON] повернуті. Між тим, на момент примусового стягнення аліментів з [PERSON] утворилась заборгованість по сплаті аліментів за період з березня по листопад 2018 року. Проте, зібрані докази містять платіжні доручення, якими підтверджується виплата аліментів відповідачем. Ці кошти перенаправлялись державним виконавцем в рахунок погашення заборгованості по виплатам існуючої заборгованості. Отже, повернення коштів безпідставно отриманих не підтверджується. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач діяв всупереч інтересам дитини, оскільки кошти отримані від неї не йшли для задоволення потреб дитини. Окрім того, судовий наказ був звернення до виконання після того, як дитина проживала з матір`ю, і ця обставина відповідачем не оспорюється. При цьому, рішенням Центрального районного суду від 23.07.2019 року судовий наказ відкликано з виконання без застережень, тобто з 12.09.2018 року. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. ІІІ. Обставини справи, встановлені судом та належні ним правовідносини. 26 вересня 1998 року [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . 20.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва. Проте, шлюбні відносини сторони поновили, та [INFO] народилась донька [PERSON] . Однак, у січні 2015 року до Центрального районного суду м. Миколаєва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 33% з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до досягнення дітьми повноліття. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.04.2015 року позов задоволено. 23.07.2018 року від [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення. При цьому, однією із підстав, [PERSON] вказав що старша донька - [PERSON] мешкає з ним та знаходиться на його утриманні. 08.11.2018 року [PERSON] надані заперечення до суду, в яких вказано, що дійсно [PERSON] у березні 2018 року переїхала до батька, та останній перестав у добровільному порядку сплачувати аліменти та виконавчий лист був звернений до виконання. Ухвалою Центрального районного суду від 26.11.2018 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. ( матеріали цивільної справи № 490\\688\\15-ц). 12.09.2018 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на його користь на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1\\4 частини від всіх видів заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Ухвалою від 28.09.2018 року дана заява направлена суддею Нікітіним Д.Г. до Центрального районного суду м. Миколаєва. 05.11.2018 року виданий Центральним районним судом м. Миколаєва наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1\\4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12.09. 2018 року і до досягнення повноліття. 25.02.2019 року [PERSON] подала заяву до Центрального районного суду м. Миколаєва про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, вказавши таке. [PERSON] з 29.12.2018 року проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Ухвалою суду від17.05.2019 року у задоволенні заяви відмовлено, та зазначено, що на момент постановлення наказу дитина проживала з батьком. Ухвала [PERSON] не оскаржена. ( справа №487\\6022\\18). 11.06.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила звільнити її від сплати аліментів на користь [PERSON] з 01.01.2019 року на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , обов`язок сплати яких визначений наказом Центрального суду. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєві від 23.07.2019 року звільнено [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утриманні дитини [PERSON] , [INFO] , які були стягнуті наказом Центрального районного суду від 05.11.2018 року. Постановлено про відкликання з примусового виконання даного наказу.( справа № 490\\5208\\19). 21.01.2021 року [PERSON] звернувся до Центрального суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , 2002 року народження, які стягуються на підставі рішення Центрального районного суду від 17.04.2015 року по справі № 490\\688\\15-ц. При цьому, позивач просив про зменшення розміру аліментів на утримання доньки [PERSON] , 2012 року народження до 1\\4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2021 року позов задоволено, та постановлено змінити розмір аліментів до 1\\4 частини, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Постановлено також відкликати з виконання виконавчий лист по справі № 490\\688\\15-ц про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 33 % від усіх видів заробітку.( справа за № 490\\474\\21). За виданим судовим наказом заведено виконавче провадження № 58096532. Постановою від 16.01.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу № 487\\6022\\18, виданого 14.01.2019 року, про що повідомлено [PERSON] 16.01.2019 року № 1650. Станом на 14.02.2019 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості, починаючи з 12.09.2018 року по січень 2019 року на загальну суму 8 529 грн. Постановою від 31.01.2019 року звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] , про що її повідомлено листом за номером 3348 від 31.01.2019 року. Постановою від 16.07.2019 року судовий наказ повернуто стягувачеві на підставі заяви про повернення. При цьому, згідно наявного в матеріалах виконавчого провадження розрахунку, нарахування аліментів по наказу суду здійснювалось у період з 12.09.2018 року по липень 2019 року, фактичне стягнення аліментів мало місце з березня 2019 року по липень 2019 року на загальну суму: 3 938; 4019, у травні на загальну суму 10 408; та у липні 6 726, а всього 25 091 грн. При цьому , згідно наданого розрахунку, у період з 12.09.2018 року по січень 2019 року нараховано аліменти на загальну суму 9 333 грн. та з січня 2019 по червень-12 525 грн. 04.07.2019 року [PERSON] звернулась до начальника Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської області із заявою про проведення контрольних заходів щодо цільового витрачання аліментів, захисту прав дитини та проведення роботи з батьком дитини, який з січня 2019 року не приймає участі у вихованні дитини, але отримує аліменти на її утримання, виховання та розвиток. 11.07.2019 року начальником служби направлена відповідь [PERSON] на її звернення, та вказано наступне. На даний час в судовому порядку не визначено місце проживання дітей, зареєстровано постійне місце проживання [ADDRESS] , діти проживають за адресою [ADDRESS] . Враховуючи наявність судових спорів, служба не може здійснювати перевірку та припиняє розгляд заяви. Постановою від 23.05.2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 490\\668\\15-цн\\п, виданий 17.04.2015 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] у розмірі 33% від усіх видів заробітку, починаючи з 27.01.2015 року до повноліття дітей. Постановою від 11.05.2021 року (матеріали виконавчого провадження №56457974), виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.04.2015 року по справі 490\\668\\15-цп\\п- закінчено. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня. За листом Головного Управління Пенсійного фонду України від 30.09.2020 року, направленого до Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса), заборгованість по сплаті аліментів з [PERSON] погашена у вересні 2020 року. IV. Норми права та їх застосування. Висновки суду. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з положеннями ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна Виходячи з приписів пункту першого частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що виплата аліментів позивачем на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] не була добровільною, оскільки кошти з [PERSON] стягнуто на підставі судового наказу. До того ж, суд враховує обставини, встановлені судом під час розгляду справи , а саме той факт, що [PERSON] з моменту проживання дочки з батьком не сплачувала аліменти на її утримання, дитина сама після досягнення 14 років визначає своє місце проживання, матеріали виконавчого провадження підтверджують, що нарахування аліментів здійснювалось з 12.09.2018 року по липень 2019 року, фактична сплата аліментів мала місце з березня 2019 року по липень 2019 року, звільнена позивач від сплати аліментів заочним рішенням суду від 23.07.2019 року, що з врахуванням викладеного свідчить про добросовісність з боку набувача. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Отже, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог. Окрім того, у відповідності до положень частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до частини другої статті 445 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. З урахуванням вищенаведених обставин, суд застосовує при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статей 1212, 1215 ЦК України, статті 445 ЦПК України. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини таст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За ч.2 ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. [PERSON] звільнена від сплати аліментів рішенням суду 23.07.2019 року, та аліменти нараховані по липень 2019 року. За таких обставин суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про повернення аліментів, стягнутих на утримання доньки [PERSON] . Зазначені висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 22.01.2014 року у справі 6-151цс13 та від 02.07.2014 року у справі 6-91цс14, 07.03.2018 року у справі 517\\186\\17 та 28.03.2018 року у справі 173\\166\\17. Механізм повернення надмірно сплачених коштів передбачає стягнення таких сум лише у випадку, коли надмірна сплата відбулась з вини набувача, а саме через зловживання , зокрема у випадку надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов`язковість подання якої передбачена законодавством. Закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Щодо судових витрат. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів ; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. У відповідності до вимогст. 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed