Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] .. За вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає та не користуються житлом з 2017 р. відповідач. Ухвалою від 15.11.21 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 30.11.21 р. розгляд позовної заяви відкладено. Сторони в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомленні належним чином. Разом з тим, від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд враховує наступне. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 58 від 18.10.21 р. та № 90 від 06.12.21 р., [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, однак проживає з 2017 р. в будинку дружини за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що через реєстрацію відповідача не може розпоряджатися своїм майном, зокрема, отримати субсидію, при цьому останній понад 4 роки у його будинку не проживає, просив визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у будинку позивача, але не проживає в ньому понад двох років, протилежні докази в матеріалах справи відсутні. У відповідності до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Разом з тим, суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги. Зважаючи на обставини справи, суд дішов висновку про обгрунтованість позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим риміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved