Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

20.04.2021 року позивачка звернулася до суду позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просила суд: визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на ј частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 7860,39 грн., та обґрунтувала свої позовні вимоги наступним. Згідно позовної заяви, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 20 червня 2008 року по 26 січня 2012 року. В цей період у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . 26.04.2015 року сторони повторно уклали шлюб, в якому сторони перебувають по сьогоднішній день. В період повторного шлюбу у подружжя народилась донька - [PERSON] , [INFO] . У період повторного шлюбу подружжям була придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 53.9 кв. м., житловою 29.4 кв. м. Спірна квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] . Позивачка стверджує, що середня вартість аналогічних квартир, станом на 17.02.2021 року, відповідно до витягу з інформаційного веб-ресурсу «Дом Ріа», складає 35484 доларів США, що еквівалентно 987519,72 грн. У вказаній квартирі зареєстрована та проживає позивачка, а також спільні діти подружжя [PERSON] та [PERSON] , довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 28.07.2016 року та довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 28.07.2016 року. Іншого житла ні позивачка, ні її діти не мають. Позивачка стверджує. що на сьогоднішній день подружжя знаходиться в процесі розлучення. Сторони не змогли дійти згоди щодо поділу набутої подружжям квартири, у зв`язку з цим, позивачка, захищаючи своє право власності та права неповнолітніх дітей на житло, змушена звернутися до суду з цим позовом. 20.04.2021 року позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову, у якому просила суд накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 29.06.2021 року відповідач подав до суду заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2021 року клопотання позивачки [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, задоволено та витребувано у товариства з обмеженою відповідальністю «Діана-Плюс», наступні документи: належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу майнових прав №2/20-11/1, належним чином засвідчену копію додаткової угоди №2, належним чином засвідчену копію акту прийому-передачі від 09.10.2015 року. 29.06.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. 30.07.2021 року ТОВ «Діана-Плюс» на виконання ухвали від 29.06.2021 року, надало суду копію договору купівлі-продажу майнових прав №2/20-11/1, належним чином засвідчену копію додаткової угоди №2, належним чином засвідчену копію акту прийому-передачі від 09.10.2015 року. 12.01.2022 року позивачка у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час, місце розгляду справи належним чином та своєчасно, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 12.01.2022 року відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, подав до суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також подав до суду заяву, в якій просив відкласти слухання справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням за кордонном. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Суд звертає увагу заявника, що порушення строків розгляду справи є грубим порушенням процесу, оскільки, як передбачено законом, своєчасний розгляд є безпосереднім обов`язком суду. До того ж, відповідач не надав сдуу ніяких належних та допустимих доказів перебування закордонном, а судове рішення не мможу грунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє відповідачу у клопотанні про відкладення розгляду справи по суті на іншу дату. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність частково задовольнити позовну заяви, з огляду на наступне. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша\~статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша\~статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 20 червня 2008 року по 26 січня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.06.2008 року, що видане Виконавчим комітетом Битицької сільської ради, актовий запис №06. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 січня 2021 року по справі № 2-137/2012, шлюб між сторонами розірвано. В цей період у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.02.2009 року, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 416. 26.04.2015 року сторони повторно уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.04.2015 року, що видане Виконкомом Битицької сільської ради Сумського району Сумської області, актовий запис № 03, в якому сторони перебувають по сьогоднішній день. В період повторного шлюбу у подружжя народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.06.2016 року, що видане Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №684. Судом встановлено, що у період повторного шлюбу подружжям була придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 53.9 кв. м., житловою 29.4 кв. м. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2021 року №244801976, спірна квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі: договору купівлі-продажу майнових прав № 2/20-11/1, виданого 17.09.2013 року ТОВ «Діана-Плюс»; додаткової угоди № 1, виданої 20.03.2015 року ТОВ «Діана-Плюс»; додаткової угоди №2, виданої 09.10.2015 року ТОВ «Діана-Плюс»; акту прийому-передачі від 09.10.2015 року, виданого ТОВ «Діана-Плюс». Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як встановлено ст. 60 СК України. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);мета придбання майна. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію зобов`язана сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Статтею 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як закріплено ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Згідно п. 30\~постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~під час вирішення спору про поділ майна подружжя інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, мають враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі якщо суд не відступив від засади рівності часток. Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Суд враховує під час розгляду справи рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), та звертає увагу відповідача, що незалежно від того який проміжок часу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, чи один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Стосовне тверджень відповідача, що 31.07.2013 року була продана квартира, яка належала відповідачу та його матері на праві спільної власності, та саме за кошти від цієї квартири була куплена спірна квартира, суд ставиться критично, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 31.07.2013 року [PERSON] (матір відповідача) та [PERSON] продали [PERSON] , квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира належала продавцям по Ѕ частини кожному, та була продана за 205380,00 гривень. Відповідач стверджує, що його матір надала свою частину коштів від проданої квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для купівлі спірної квартири, проте відповідач не надає суду ніяких належних та допустимих доказів цьому, а судове рішення не можу ґрунтуватись на припущеннях. До того ж, суд враховує значний проміжок часу між продажем квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та купівлею спірної квартири [ADDRESS] , а саме: з моменту продажу квартири минуло 3 роки, що ставить під сумнів доводи відповідача. Відповідно до частини п`ятої\~статті 70 СК України\~, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Вирішуючи спір даний спір, суд встановив, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, при цьому частки сторін є рівними, а підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої\~статті 70 СК України\~відсутні, з огляду на наступне. Позивачка не довела факт усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхніх дітей, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї; та не довела факт виконання нею одноособово цього обов`язку як матір`ю, що могло б поставити її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем, тощо. Суд роз`яснює позивачці, що той факт, що спільна донька сторін [PERSON] відвідує Одеський ДНЗ № 82, що підтверджується довідкою від 11.02.2021 р. № 01-16/11, виданою Одеським ДНЗ «Ясла-садок» № 82 ОМР, а спільний син - [PERSON] навчається в Одеському навчально- виховному комплексі № 4 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» ОМР, що підтверджується довідкою від 11.02.2021 р. № 17, виданою ОНВК № 4, не є може бути підставою для відступлення судом від засади рівності часток подружжя. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та до відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу позивачки, що вона не наділена повноваженнями заявляти позовні вимоги, які стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачів, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог що стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідача. Згідно ч.\~1,\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: partial