Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа: Юридичний департамент Одеської міської ради в якій просить: - Скасувати запис про право власності від 30.03.2018 року № 25580071 державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу», що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на сарай площею 24,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . -Скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 04.04.2018 року № 40477577, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на сарай площею 24,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . -Скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства реєстрація нерухомості та бізнесу» про реєстрацію змін розділу від 27.04.2018 року № 40894970, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на квартиру площею 119,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . -Зобов`язати [PERSON] за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту за адресою: [ADDRESS] . -Стягнути з [PERSON] на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 26597691) сплачений судовий збір у розмірі 10510 грн. (на рахунок юридичного департаменту Одеської міської ради - ЄДРПОУ 26302537, р/р UА418201720344240001000034995 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172). Позов обґрунтовано тим, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.04.2020 року № 207083269 на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2003 року серія та номер: 266 та технічного паспорта від 27.01.2004 року серія та номер: б/н, виготовленого Одеським міським бюро технічної інвентаризації, державним реєстратором прийнято рішення (з відкриттям розділу) від 04.04.2018 року індексний номер рішення: 40477577, номер запису про право власності від 30.03.2018 року № 25580071 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1523773651101), яким зареєстровано право власності за [PERSON] на об`єкт (сарай) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24,1 кв.м. Відповідно до Реєстру на підставі технічного паспорту від 25.04.2018 року серія та номер: б/н, виготовленого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», та довідки від 25.04.2018 року серія та номер: 8604-18, виданої ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 27.04.2018 року № 40894970. Представник позивача вказує про те, що після незаконної реєстрації права власності на сарай за адресою: [ADDRESS] , який в подальшому реконструйований відповідачкою шляхом зміни функціонального призначення об`єкта, адреси об`єкта та збільшення площі об`єкта (з 24,1 кв.м. до 119,6 кв.м.), відповідачка [PERSON] стала власником самочинно збудованої споруди загальною площею 119,6 кв.м,, яка знаходиться на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача вважає, що наявність такої реєстрації речових прав на даний самочинно збудований об`єкт порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси, як власника земельної ділянки, на якій розташована ця споруда, оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання відповідачкою [PERSON] 27.12.2019 року департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 27.12.2019 року № 0119/2876-06 повідомив про відсутність інформації стосовно передачі у власність (користування), поділу, зміни цільового призначення або будь-яких інших дій щодо земельної ділянки за адресами: [ADDRESS] . Відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства департаментом оглянуто земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . За результатами візуального огляду складено акт огляду земельної ділянки від 12.11.2019 року та встановлено, що за вказаною адресою знаходиться огороджена парканом земельна ділянка загальною площею 0,1 га, на якій розташовані будівлі з надвірними спорудами. Також зазначено, що правовстановлюючі документи на землекористування, передбачені ст. ст. 125, 126 ЗК України, відсутні 20.03.2020 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області листом від 12.02.2020 року № 120/112-20 повідомило, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельні ділянки зокрема за адресою: [ADDRESS] . Державним реєстратором внесено запис про право власності від 09.01.2019 року № 29826269 та прийнято рішення від 11.01.2019 року № 45022111 на підставі наступних документів: - розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2003року, серія та номер: 266;- технічного паспорта від 27.01.2004 року серія та номер: б/н, виготовленого Одеським міським бюро технічної інвентаризації. Із розпорядження від 19.03.2003 року № 266 вбачається, що Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято в експлуатацію від [PERSON] сарай розміром 5,9 кв.м х 4,5 кв.м. ум. Одеса, [ADDRESS] . Копію розпорядження надіслано до Одеського міського бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості. Однак, 24.02.2020 року комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 20.02.2020 року № 253-02/14 повідомило, що станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності об`єкта нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Тобто, розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2003 року №266 на виконання до органів БТІ не направлялось та реєстрація не проводилась. Крім того, як зазначає представник позивача, на його думку, розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2003 року серія та номер: 266, не могло стати самостійною підставою введення до експлуатації об`єкта (сараю). Представник позивача Одеської міської ради вважає про те, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна та не може бути підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт загальною площею 24,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин визнання та підтвердження державою факту набуття особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є неприпустимим, оскільки прямо суперечить положенням законодавства та порушує права інших осіб (в даному випадку - право власності територіальної громади м. Одеси на землі комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Відповідно до Реєстру на підставі технічного паспорту від 25.04.2018 року серія та номер: б/н, виготовленого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» та довідки від 25.04.2018 року серія та номер: 8604-18, виданої ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 27.04.2018 року № 40894970, яким, зокрема, змінено функціональне призначення об`єкта, площу об`єкта та адресу об`єкта. У довідці ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» №8604-18 від 25.04.2018 року зазначено, що відповідачка [PERSON] на підставі витягу є власником сараю за адресою: [ADDRESS] (загальна площа сараю становить 24,1 кв.м.). Також, з довідки встановлено, що згідно з проведеною технічною інвентаризацією вказаний об`єкт житлової нерухомості використовується як квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що згідно з Інструкцією не є самочинним та слід вважати: житлова площа квартири - 41,2 кв.м.»; «загальна площа квартири - 119,6 кв.м». Довідка про проведення технічної інвентаризації є лише підтвердженням проведення технічної інвентаризації для складання технічного паспорту, а тому вона не може вважатись правовстановлюючим документом. 15 квітня 2021 року Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси заяву представника Одеської міської ради задоволено. Суд заборонив суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1523773651101. 15 квітня 2021 року Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси заяву представника Одеської міської ради задоволено. Суд витребував з управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6) належним чином засвідчену копію реєстраційної справи №1523773651101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 14 червня 2021 року Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси задоволено позовні вимоги Одеської міської ради. 18 жовтня 2021 року Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси скасовано заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 14.06.2021 року, та призначено розгляд справи. В судове засідання з`явився представник позивача Одеської міської ради - Танасійчук І.М. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. В судове засідання з`явився представник відповідачки [PERSON] - адвокат Непомнящий О.В., позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Надав до суду письмовий відзив на позовні заяву, який міститься в матеріалах справи. В судове засідання представник третьої особи Юридичного департаменту Одеської міської ради не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони по справі, вважає про те, що позовні вимоги є не обґрунтовані, не доказані, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом встановлено про те, щовідповідно інформаційної довідки 284050547 від 11.11.2021р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається про те, що відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 119,6 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.. Із вищевказаної письмової інформаційної довідкивбачається про те, що 30.03.2018 р. 15:33:20 зареєстровано право власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1523773651101. Державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 40477577 від 04.04.2018 11:37:02. Відповідно підставою для державної реєстрації є розпорядження, серія та номер:266, виданий 19.03.2003, видавник: Суворовська районна адміністрація; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.04.2018 видавник: ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС», довідка серія та номер: 8604-18, виданий 25.04.2018, видавник: ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС», Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з приписами ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На виконання ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2021 року по справі № 523/7353/20 до суду надійшли копії документів реєстраційної справи 1523773651101 за адресою: [ADDRESS] - на 21арк.; а також завірені скан - копії документів зазначеної реєстраційної справи, які містяться в електронному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - на 98 арк., які містяться в матеріалах справи ( арк.сп.110-134); Із матеріалів реєстраційної справи, які містяться в матеріалах справи, вбачається про те, що 4 квітня 2018 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40477577, державний реєстратор Мельник Т.І.комунальне підприємство « Реєстрація нерухомості та бізнесу» розглянув заяву [PERSON] ,про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 30.03.2018 15:33:20 за реєстраційним номером 27507770, для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на сарай, що розташований: [ADDRESS] , вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на сарай, що розташований: [ADDRESS] . Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна ( акр.сп.131); 2 травня 2018 року рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 40894970, державний реєстратор Мельник Т.І.комунальне підприємство « Реєстрація нерухомості та бізнесу» розглянув заяву [PERSON] , про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прийняту 27.04.2018 16:19:13 за реєстраційним номером 27966515, вирішила внести зміни до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1523773651101 ( акр.сп.132); Відповідно до розпорядження № 266 від 19 березня 2003 року Суворовської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради прийнято рішення « Про прийняття в експлуатацію сараю по вул.Я.Гордієнко, 61 від [PERSON] . Розпорядження постановлено на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 399 від 29.11.2002р. « Про затвердження Положення про районну адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради», висновків державної санітарно - епідеміологічної служби міста ( лист №3/92 від 04.03.2003р.), загону державної пожежної охорони №3 ( лист №85 від 28.02.2003р.), схеми розташування, згоди сусідів ( акр.сп.124); Питання про реєстрацію чи скасування реєстрації регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004№1952-IV (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Пункт 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Пунктом 40 Порядку визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком. Судом встановлено, також вбачається з матеріалів справи, а також з матеріалів вищевказаної реєстраційної справи, про те, що державний реєстратор Мельник Т.І. Комунальне підприємство « Реєстрація нерухомості та бізнесу» під час державної реєстрації права власності, стосовно квартири [ADDRESS] , загальною площею 119,6 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м.,діяла виключно у межах і у спосіб, визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року по справі №367/2020/15-ц звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. У постанові від 28.08.2018 року по справі 925/1265/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При таких обставинах, суд вважає про те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Відповідно до ст.9 Конституції України - "Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до КонституціїУкраїни ". Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконаннярішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів мав проаналізувати: 1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача як її орендаря на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини; 2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на орендованій ним земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини; 3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами орендаря, який хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини». Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Виходячи зі змісту статті 8 Конвенції:1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденцїї; 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших". Термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome- удома; у французькому - «domicile» - житло; місцепроживання; a domicile -вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у ст. 379 ЦК України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А якщо приміщення не призначене та непридатне для проживання, однак людина в ньому живе і це її єдиний «дім». У подібному випадку Європейський суд з прав людини у справі- «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займан оабо створено. Чи є конкретне місцепроживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovichv. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, n. 50). Суд вважає про те, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом», та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р.у справі «Савіни проти України» ('Saving v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Згідно з ч.4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц,суд врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зазначено "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власника не порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту". Велика Палата Верховного Суду у постановівід 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18) вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі N 442/302/17 (провадження N 61-20491св19) зазначено, що "задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі N 509/11/17 (провадження N 61-268св21) зазначено, що "визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом". Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов протиУкраїни" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "НадточійпротиУкраїни" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "ГурепкапротиУкраїни №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, маєе фективнийзасіб захисту у відповідному національному органі. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, про те, що представник позивача Одеської міської ради не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог до [PERSON] , третя особа: Юридичний департамент Одеської міської ради про скасування запису про право власності, про скасування рішень державного реєстратора, про звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта. Також, суд вважає, що представник позивача Одеської міської ради не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа: Юридичний департамент Одеської міської ради про скасування запису про право власності, про скасування рішень державного реєстратора, про звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта- задоволенню не підлягають. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed