Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа - Банк» про захист права власності, в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора Іваницького Євгена Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55238182 від 19.11.2020, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа - Банк» і скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 39275181, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Альфа - Банк». В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що між нею і третьою особою - [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» 16.07.2009 було укладено Іпотечний договір (з майновим поручителем) № 838/4-27/37/8-055, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.12.2012 у справі № 2029/1254/12 визнаний недійсним. Рішення набрало законної сили, але на підставі цього недійсного договору Державний реєстратор Іваницький Є.А. незаконно прийняв оскаржуване рішення та зареєстрував право власності на вказану квартиру за правонаступником АТ «Укрсоцбанк» - відповідачем АТ «Альфа - Банк». Ухвалою суду від 11 травня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача Циганенко О.П. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача Кравцова С.М. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду клопотання, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також заперечує проти задоволення заяви про розподіл судових витрат. Просила розглянути справу без її участі. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в його відсутність. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 35000 доларів США з кінцевим терміном повернення 10 березня 2023 року. Цього ж дня між АКБ «Укрсоцбанк», [PERSON] і [PERSON] укладено іпотечний договір у якості забезпечення зобов`язання за вказаним кредитним договором. Предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Вартість предмету іпотеки була визначена в розмірі 271185грн. Вказаний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.У. При цьому попередня згода органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору щодо спірної квартири, в якій був зареєстрований та проживав [PERSON] отримана не була. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року у справі № 2029/1254/12 позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] задоволено, визнано недійсним іпотечний договір № 838/4-27/37/8-055 від 20 березня 2008 року, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] . В задоволенні зустрічного позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.У., Служба у справах дітей, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2013 року вказане судове рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2013 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2013 року залишено без змін. Відповідно до ст. 129.1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. За приписами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Згідно ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі№ 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як свідчать матеріали справи відповідач, не зважаючи на існування рішення суду про визнання іпотечного договору недійсним, задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п.1 ч.1ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. (Постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Відповідно до пунктів 1, 2 і 9 частини другої статті 9 Закону № 1952-IVдержавний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно і їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Держреєстру; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. П. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року визнано недійсним іпотечний договір № 838/4-27/37/8-055 від 20 березня 2008 року, суд вважає, що права та інтереси [PERSON] підлягають захисту у спосіб, що визначено останньою, а саме - шляхом визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і такий спосіб захисту є достатнім для відновлення прав [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним і скасування рішення Державного реєстратора Іваницького Євгена Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55238182 від 19.11.2020, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа - Банк». Позовні вимоги в частині припинення права власності на зазначену квартиру задоволенню не підлягають, з огляду на вказані висновки Верховного Суду, оскільки є безпідставними. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Наявність договірних відносин між адвокатом Циганенко О.П. та [PERSON]. підтверджується договором про надання правничої допомоги від 29 квітня 2021 року. У пункті 4.1вказаного Договору його сторони погодили, що вартість та обсяг правової допомоги за цим договором становить 5 000 грн. Згідно виписки за рахунками за 06 травня 2021 року адвокатським бюро «Олексія Циганенка» прийнято від [PERSON] 5 000 грн. При цьому відомостей про те, за які саме послуги позивачем перераховано представнику вказану суму зазначена виписка не містить. Крім того, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг у матерілах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу. Слід ураховувати, що наведений в акті про надання правничої допомоги від 30 червня 2021 року перелік послуг і виписки за рахунками за 06 травня 2021 року не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. За таких обставин у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1846грн.

Outcome: partial