Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору позики безгрошовим до відповідача [PERSON] , в подальшому позивач звернулась до суду із позовною заявою в новій редакції, в якій додатково просила про стягнення з відповідача на її користь безпідставно набутих грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.2018 року між нею та [PERSON] був підписаний договір позики на суму еквівалентну 172 000 доларів США, а також на те, що 01.06.2016 нею була надана розписка згідно з якою вона отримала у відповідача еквівалент 172 000 доларів США. Зазначає, що справжньою природою даного договору було оформлення між нею та відповідачем розподілу спільного бізнесу та сплата нею відповідачу грошових коштів за його частку у спільному бізнесі, а саме діяльності спільно відкритого нею з відповідачем кафетерію « Ciabatta », приватного підприємства «Інтер Інвестмент». Звертає увагу суду на те, що жодних грошових коштів за договором позики від 01.06.2016 року відповідачем їй не передавалось, про що свідчить саме текст розписки від 01.06.2016 (зазначення у тексті розписки про еквівалент грошових коштів, а не про конкретно визначену суму грошових коштів), а вже наступного дня після підписання договору позики - 02.06.2016 нею розпочались виплати відповідачу згідно до домовленості між ними щодо виплати компенсації відповідачу за його вихід зі спільного бізнесу. З огляду на те, що договір позики є безгрошовим та не дотримано його реальної форми, позивач також просить стягнути з відповідача на її користь виплачені нею відповідачу грошові кошти у розмірі 93067 доларів США, як безпідставно набуті відповідачем грошові кошти. Відповідач у своїх заявах по суті спору заперечив проти позову, посилаючись на те, що у 2011 році запропонував позивачу спільний бізнес під торговою маркою «Чіабата», вони з позивачем вирішили створити приватне підприємство «Інтер Інвестмент», яке він забезпечував фінансово та організаційно, передавав позивачу кошти для придбання нерухового майна, яке за пропозицією позивача придбавалось для спільної діяльності на ім`я позивача та в подальшому мало бути нею внесено в статутний капітал приватного підприємства «Інтер Інвестмент», однак після отримання позивачем від відповідача коштів на придбання майна позивач не внесла нерухомість у статутний капітал Приватного підприємства «Інтер Інвестмент», між сторонами спору виникали неодноразові конфлікти у 2016 році (з приводу невнесення позивачкою нерухомого майна у статутний капітал ПП «Інтер Інвестмент», здійснення позивачкою як фізичною особою-підприємцем діяльності магазину-кафе, заволодіння позивачкою коштами відповідача та його корпоративними правами). Зазначає, що 01.06.2016 року між сторонами спору була досягнута згода щодо належним чином оформлення правовідносин між позивачем та відповідачем, 01.06.2016 сторонами спору було оформлено договір позики та був укладений нотаріально посвідчений попередній договір, після повного виконання яких позивач та відповідач мали припинити між собою всі правовідносини. Посилається на те, що саме попередній договір щодо відступлення частини корпоративних прав фактично є розподілом спільного бізнесу та визначення умов здійснення цього розподілу. Також відповідач звертає увагу суду на те, що такого способу захисту порушеного права чи інтересу як визнання договору безгрошовим не передбачено чинним цивільним законодавством, заявив про сплив позовної давності. Позивач, допитаний у якості свідка у судовому засіданні пояснила, що нею разом із відповідачем було започатковано спільну справу, а саме відкрито кафетерій « Чіабатта », а також приватне підприємство «Інтер Інвестмент», через яке спочатку здійснював діяльність магазин-кафетерій « Чіабатта » та на яке закуповувалось обладнання для здійснення даного магазину-кафетерію. Згодом, за спільною згодою з відповідачем, як партнером магазин-кафетерій здійснював свою діяльність через позивача, як фізичну особу-підприємця. Також пояснила суду про те, що основну роботу у спільній з відповідачем діяльності здійснювала вона, в той час коли відповідач майже весь час перебував за кордоном. Зазначила, що з часом у неї з відповідачем почали виникати розбіжності та конфлікти щодо спільного ведення бізнесу, оскільки відповідачу не подобалось те, що вона окрім їхньої спільної діяльності, також почала займатись діяльністю кошерного ресторану, а також відповідач висловлював невдоволення щодо того, що вона самостійно придбала нежитлові приміщення, які відповідач для спільної діяльності придбавати не хотів. Зауважила, що внаслідок виниклого конфлікту та погроз відповідача, 01.06.2016 підписала договір позики на 172 000 доларів США та відповідну розписку, однак жодних коштів на виконання даного договору відповідачем їй не передавалось, оскільки сума грошових коштів зазначена у даному договорі - це вартість частки відповідача у спільній діяльності, яку вона мала повернути відповідачу, як компенсацію за передачу їй всього спільного бізнесу. Відповідач, допитаний у судовому засіданні у якості свідка пояснив, що з 2006-2007 знає позивача та запропонував їй відкрити кафе, яке в подальшому було назване « Чіабата », придбав обладнання для його діяльності за кордоном, вони з позивачем зареєстрували фірму «Інтер Інвестмент» на яке завозилось придбане ним обладнання для діяльності кафе. Пояснив, що він неодноразово вкладав кошти у розвиток зазначеного бізнесу (оплачував оренду, придбавав сировину тощо). Також зазначив, що приватне підприємство «Інтер Інвестмент» мало укладені контракти з турецькою компанією щодо продажу обладнання для смаження кави в Україні і Росії. Пояснив, що в період спільного ведення справ та партнерства позивача та відповідача, спочатку їм обом, а згодом тільки позивачу пропонували співпрацю щодо відкриття ресторану у синагозі. Також пояснив, що позивач уклала договори для придбання приміщень, на виплату яких згодом просила у нього коштів, після фінансування виплати приміщень з прибутку їхнього спільного бізнесу, мала внести дані приміщення у статутний капітал ПП «Інтер Інвестмент». Зазначив, що у 2016 році в нього з позивачем був конфлікт, він запропонував позивачу розійтись та поділити все, що вони з нею заробили після того як вона не внесла приміщення у статутний капітал ПП «Інтер Інвестмент». Пояснив, що для того, щоб не ламати хороший бізнес, вони домовились з позивачем про те, що вона має віддати йому грошові кошти та 2 приміщення, про що вони підписали документи. 172 тисячі доларів зазначені у документах підписаних першого червня 2016 року це сума, яка включала у себе 32 тисячі доларів - кошти передані відповідачем позивачу для виплати за приміщення двома частинами (8 тис. доларів до підписання договору та 24 тис. доларів після підписання договору) та 140 тисяч доларів - його частина грошових коштів, зароблених разом з позивачем під час спільної роботи. Зазначив, що після підписання договору позики в кафе передав позивачу 24 тисячі доларів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] пояснили в судовому засіданні, що позивач з відповідачем були партнерами по бізнесу. В 2016 році у них виник конфлікт та вони вирішили розділити бізнес. Свідки пояснювали, що зі слів позивачки їм відомо, що між нею та відповідачем пройшов розподіл бізнесу і позивачка зобов`язалась сплатити відповідачу кошти в сумі біля 170000 доларів США. Був укладений договір, після чого [PERSON] почала платити кошти відповідачу кожен місяць в сумі приблизно 3000 доларів США. Суд, дослідивши заяви по суті спору та пояснення сторін наданих під час допиту позивача та відповідача у якості свідків у судовому засіданні, пояснення свідків допитаних у судовому засіданні, письмові та електронні докази по справі вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач та відповідач, за спільною згодою, на партнерських засадах у 2011 році започаткували діяльність магазину-кафетерію « Чіабатта », а також починаючи з 2011 року позивач та відповідач були засновниками приватного підприємства «Інтер Інвестмент». Також, з матеріалів справи та пояснень наданих у судовому засіданні, вбачається, що протягом 2011 - 2016 років, позивач та відповідач спільно займались господарською діяльністю, яка полягала в тому числі у діяльності магазину-кафе « Чіабатта » та торгівлі обладнанням для обсмаження кави. У 2016 році між позивачем та відповідачем виникали неодноразові розбіжності щодо ведення спільної справи та велись перемовини щодо порядку поділу між позивачем та відповідачем спільної господарської діяльності. Зазначені обставини підтвердили в суді самі сторони. 01 червня 2016 року позивач та відповідач підписали договір позики (безвідсоткової). Згідно до п. 1.1. Договору позики від 01 червня 2016 року за даним договором відповідач передає позивачу безпроцентну позику на суму еквівалентну 172 000 (сто сімдесят дві тисячі) доларів США, що на день підписання договору складає 4 328 552 (чотири мільйони триста двадцять вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні по курсу Національного банку України (НБУ), а позивач зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк. Відповідно до п. 2.1. Договору позики від 01 червня 2016 року відповідач зобов`язаний передати Позичальникові зазначену суму позики в строк до 01.06.2016 р. 01 червня 2016 року позивачем була дана розписка відповідачу про отримання нею на виконання умов договору позики (безвідсоткової) від 01 червня 2016 року від відповідача позики еквівалентної 172 000 доларів США. Згідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зважаючи на фактичні обставини справи, та, з огляду на те, що відповідач у судовому засіданні, будучи допитаним як свідок, визнав той факт, що після підписання договору позики від 01.06.2016 року ним не було передано грошових коштів у розмірі 172 000 доларів США позивачу, а зазначив про те, що ним було передано тільки 24 000 доларів США після підписання договору та 8000 доларів США до підписання договору, а також з огляду на те, що відповідач визнав ту обставину, що 140 000 доларів США із 172 000 доларів США - це грошові кошти оцінені, як частка відповідача вкладена ним у розвиток спільної з позивачем справи, яка підлягала компенсації позивачем на його користь, то суд приходить до висновку, що договір від 01.06.2016 на суму 172 000 доларів США фактично не є договором позики, оскільки сторони оскаржуваного договору його підписанням фактично оформляли не правовідносини позики, а правовідносини з розподілу бізнесу. Крім цього, з тексту розписки позивача від 01.06.2016 року також не вбачається отримання позивачем від відповідача конкретно визначеної суми грошових коштів, а зазначено про те, що позивач отримала від позивача позику еквіваленту 172 000 (сто сімдесят дві тисячі) доларів США, що на день підписання даного договору складає 4 328 552 (чотири мільйони триста двадцять вісім тисяч п`ятдесят дві) гривні по курсу Національного банку України. Вищевикладені обставини, з врахуванням пояснень відповідача наданих у судовому засіданні в якості свідка, додатково свідчать про те, що договором позики від 01.06.2016 року та розпискою від 01.06.2016 року даною позивачем відповідачу оформлялись не правовідносини позики, а правовідносини з розподілу між сторонами спільного бізнесу. Разом з тим, суд частково погоджується з доводами представника відповідача в частині того, що законодавством не передбачено такого способу захисту як визнання договору позики безгрошовим. Обрання способу захисту порушеного права є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту. Як вбачається із наданих сторонами суду пояснень та доказів встановлено, що відповідач звернувся до суду із позовом до позивачки про стягнення грошових коштів за договором позики від 01.06.2016 року. Зазначену обставину підтвердили в суді самі сторони та їх представники. З огляду на зазначене позивачка не позбавлена можливості доводити суду в межах іншої справи обставини безгрошовості даного договору, що буде слугувати ефективним способом захисту прав позивачки. Так, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного суду від 28.04.2021 року у справі №161/2928/19,Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Обрання неефективного способу захисту є підставою для відмови у позові, з огляду на що позов у частині визнання договору позики безгрошовим задоволенню не підлягає. Відповідна правова позиція висловлена також в п. 54 постанови Великої палати Верховного суду від 02.02.2021 року №12-52гс20 (справа №925/642/19). Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів суд вважає, що дана позовна вимога також задоволенню не підлягає. Як вбачається з пояснень позивача висловлених у заявах по суті спору та судових засіданнях, нею було сплачено на користь відповідача 93067 доларів США у якості компенсації відповідачу за його вихід із спільно започаткованої ними справи та за те, що весь їх спільний бізнес, майно необхідне для здійснення даної господарської діяльності, тощо залишились у її власності. Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюється главою 83 Цивільного кодексу України (статті 1212 - 1215 Цивільного кодексу України). Згідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Разом з тим, як вбачається, в тому числі з пояснень самого позивача, виплата нею грошових коштів відповідачу здійснювалась, і як підтверджується поясненнями самих сторін, не безпідставно - дані грошові кошти слугували відшкодуванням позивача відповідачу за його внесок у спільну господарську діяльність. Зважаючи на вищевикладене, позов у частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволенню не підлягає також. Відносно заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає, що підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на відмову у задоволенні позову через його необґрунтованість відсутні. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави. Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц. Стосовно посилань представника відповідача на те, що покази допитаних в судовому засіданні свідків є недопустимими доказами з огляду на те, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків про те, що гроші насправді не були одержані, то посилання допитаних в судовому засіданні свідків стосувались безпосередньо обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги. В той же час юридична оцінка встановленим правовідносинам - надана судом. При цьому, під час підготовчого судового засідання представник відповідача не заперечував проти виклику і допиту свідків в судовому засіданні. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-А, пункт 29. Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи відмову у задоволенні позову, понесені позивачем витрати на оплату судового збору слід покласти на останнього.

Outcome: dismissed