Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 22.06.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати інформацію, викладену у скаргах [PERSON] до Державної служби України з питань праці, Житомирської обласної прокуратури, та відеозапис, який розміщений у мережі "Фейсбук", недостовірними; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, в який вона була розміщена. Позов обґрунтовано тим, що відповідач 19.05.2021 р. направила на адресу Державної служби України з питань праці та Житомирської обласної прокуратури електронні звернення з приводу неправомірних дій працівників Управління Держпраці в Житомирській області в ході розгляду скарги позивача щодо порушення її трудових прав Оліївською сільської радою. Зі змісту вказаних звернень [PERSON] вбачається, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює функції держави щодо захисту її трудових прав. Крім того, [INFO] [PERSON] через соціальну мережу «Фейсбук» виклала відео з мобільного телефону, яке особисто знімала в приміщенні Управління Держпраці в Житомирській області. Вказане відео та коментарі до нього, містять інформацію, яка принижує та висміює особисте життя працівників Управління. На думку відповідача інформація, викладена у вказаних скаргах та відеозаписі [PERSON] , містить неправдиву інформацію, яка має негативний характер, впливає на зниження поваги та ділової репутації до Управління Держпраці в Житомирській області. Поширення вказаної інформації призвело до створення штучної негативної оцінки діяльності Управління Держпраці в Житомирській області серед інших державних органів та громадян, а тому позивач просить суд визнати вказану інформацію недостовірною та зобов`язати відповідача спростувати її. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 23.06.2021 року постановлено направити цивільну справу Управління Держпраці в Житомирській області до [PERSON] про захист ділової репутації за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.08.2021 року справу прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.08.2021 р. представник відповідача - адвокат Евін А.К. направив до суду відзив на позовну заяву Управління Держпраці в Житомирській області. В обґрунтування вказав, що скарги, подані [PERSON] , до компетентних державних органів, які законом наділені повноваженнями перевіряти інформацію щодо порушення прав скаржника на достовірність, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію Управління Держпраці в Житомирській області. Звернення [PERSON] до Державної служби України з питань праці та до Житомирської обласної прокуратури свідчать про те, що відповідач діяла в рамках чинного законодавства. З приводу позовних вимог в частині викладення в соціальній мережі Фейсбук відеозапису під час відвідування відповідачем Управління Держпраці в Житомирській області, адвокат вказує, що дана вимога є неконкретизованою, не містить будь-яких фактів та доказів, а тому унеможливлює надання заперечень. На думку адвоката Евіна А.К., будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу, честі, гідності та ділової репутації, а відповідно не є предметом судового розгляду. Представник відповідача зауважив, що підстави та предмет доказування, наведені позивачем в позовній заяві, є різними, оскільки дослідженню та доведенню підлягає факт розповсюдження неправдивої, на думку позивача, інформації, щодо невизначеного кола відносно працівників Управління Держпраці в Житомирській області, проте предметом доказування є факт поширення такої інформації відносно Управління Держпраці в Житомирській області, як юридичної особи, що свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушених прав. У відзиві на позовну заяву представник відповідача навів попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку з розглядом справи в розмірі 5000,00 грн (а.с.30-34). Таким чином, представник відповідача вважає позовні вимоги Управління Держпраці в Житомирській області безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову. 06.09.2021 р. Управління Держпраці в Житомирській області направило до суду відповідь на відзив [PERSON] . У вказаних запереченнях вказують, що в силу положень ст. 94 ЦК України юридична особа, серед іншого, має право на недоторканість її ділової репутації. Зауважили, що всупереч викладеному у відзиві, висловлювання відповідача не є оціночними судженнями, не відповідають дійсності та є неправдивими, що в свою чергу ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Надсилаючи скарги, [PERSON] не діяла в рамках чинного законодавства, а розповсюджувала плітки та домисли. До відповіді на відзив долучили компакт -диск з відеозаписом, який підтверджує висловлювання [PERSON] відносно працівників Управління Держпраці в Житомирській області в брутальній та принизливій формі (а.с.39-42). 14.09.2021 р. [PERSON] направила заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких вказала, що відповідь на відзив є неаргументованою, не спростовує заперечень, викладених адвокатом Евіним А.К. у відзиві на позов. Вказала, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та не є предметом судового захисту (а.с.52-54). Ухвалою суду від 27.09.2021 року, яка була постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] , [PERSON] . В подальшому, в судовому засіданні 11.01.2022 року представник позивача відмовилась від допиту в судовому засіданні свідка [PERSON] (а.с. 94-95). [INFO] [PERSON] направила письмові пояснення, в який вказує, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Належним відповідачем у справі щодо поширення публікації в соціальній мережі «Фейсбук» зі сторінки користувача з іменем « [PERSON] » є власник веб-сайту, який самостійно визначає способи його використання і перевіряє інформацію, яка на ньому розміщується. Крім того, вказана публікація не містить конкретних фактів, а лише оціночні судження, критичні висловлювання, припущення автора, а тому їх правдивість не підлягає доведенню (а.с.70-73). В судових засіданнях під час розгляду справи представники позивача позовні вимоги підтримували з підстав, викладених в позові. Вказали, що саме [PERSON] є належним відповідачем, оскільки відомості, викладені нею в скаргах до Державної служби України з питань праці і Житомирської обласної прокуратури, та відеозапис, розміщений в мережі Інтернет, містять неправдиві відомості, які знецінюють діяльність Управління Держпраці в Житомирській області, впливають на ділову репутацію позивача. Натомість Управлінням Держпраці в Житомирській області було здійснено всі покладені на нього, як на орган державної влади, заходи щодо захисту порушених Оліївською сільською радою прав [PERSON] , про що свідчать матеріали інспекційної перевірки та судові розгляди за позовом Оліївської сільської ради. [PERSON] в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог з підстав, які викладені нею в письмових заявах по суті справи. Пояснила, що відомості, викладені нею у скаргах до Державної служби України з питань праці та Житомирської обласної прокуратури, відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки вона звернулась до вищестоящих органів за захистом своїх прав, оскільки протягом трьох років її трудові права, які порушені Оліївською сільською радою, не відновлені. Зміст поданих нею скарг не містить фактичних тверджень, а містить лише оціночні судження у культурній формі щодо відомих їй фактів, які, на її думку, підлягали перевірці. Нормами чинного законодавства України не передбачена процедура спростування інформації, зазначеної у зверненнях та заявах громадян. Крім того, вказувала, що не є належним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем є власник сайту, на якому розміщений відеоматеріал та власник доменного імені користувача, на сторінці якого розміщені матеріали. Вказала, що має не одну сторінку в мережах Інтернет, а доступ до її сторінки має не лише вона, вона не може достеменно вказати, хто виклав відео в мережі Інтернет. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, ділова репутація. В частині 1 статті 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до статті 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ та ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що 19.05.2021 р. [PERSON] направила до Державної служби України питань праці електронне звернення, в якому вона зазначила, що вважає, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює захист її трудових прав, а тому просила взяти вказану справу під особистий контроль, перевірити викладені в скарзі відомості та надати відповідь у встановлені законом строки. Копію даного електронного звернення заявник також направила до прокуратури Житомирської області, про що зазначила в ньому (а.с. 5-6). 20.05.2021 р. Державна служба України з питань праці копію скарги [PERSON] скерувала до Управління Держпраці в Житомирській області для надання обґрунтованої відповіді (а.с. 4). 21.05.2021 р. Житомирська обласна прокуратура скерувала копію скарги [PERSON] до Управління Держпраці в Житомирській області для надання обґрунтованої відповіді, одночасно заявнику роз`яснено, що відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року органи прокуратури позбавлені повноважень щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі за додержанням законодавства про працю (а.с. 8) За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим сторонами доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог про спростування недостовірної інфорації з огляду на наступне. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що недостовірна інформація, яка принижує ділову репутацію Управління Держпраці у Житомирській області, була поширена відповідачем в електронних зверненнях до Державної служби з питань праці, до Житомирської обласної прокуратури, а також шляхом розповсюдження відеозапису в Інтернет- мережі "Фейсбук". Щодо спростування недостовірної інформації,викладеної в скаргах [PERSON] від 19.05.2021р. Зі змісту електронного звернення, яке направила відповідач 19.05.2021 року до Державної служби з питань праці, до Житомирської обласної прокуратури судом встановлено, що не заперечувалось сторонами, що 29.05.2020 року [PERSON] звернулась до Управління Держпраці у Житомирській області зі скаргою з приводу систематичного оформлення Оліївською сільською радою трудових відносин з працівниками (в тому числі з нею) цивільно-правовими угодами, згідно якої в період з 29.07.2020 року по 31.07.2020 року проходила перевірка, за результатами якої Держпраці винесло припис № ЖТ8358/617/АВ/П від 31.07.2020 року та постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 10.09.2020 року № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС, яку порушник оскаржував в суді (справа № 240/16886/20). В електронному зверненні [PERSON] зазначила, що вона вважає, що Держпраці неналежним чином здійснює функції держави щодо захисту її порушених прав, про що, на її думку, свідчать наступні обставини: "- розмовляючи в суді з представником Держпраці я повідомила їй, що існує судова практика 2020-го року на користь органу Держпраці у подібних ситуаціях, на що вона відповіла, що їй це не цікаво і в даній справі вона бачить помилки своїх колег з Держпраці, а тому очікує рішення на користь Оліївської сільської ради; - в судовому засіданні представник Держпраці взагалі не скористався своїм процесуальним правом допитати мене як свідка. Тому допитував мене виключно представник Оліївської сільської ради, про що суд зробив відповідні висновки; - після численних запитів ознайомитися з матеріалами перевірки Держпраці за моєю скаргою я змогла лише через півроку після її проведення для цього мені довелося заручитися підтримкою громадськості, бо працівники Держпраці всіляко чинили цьому перешкоди; - всупереч статті 19 Конституції України Держпраці не стало на захист моїх порушених трудових прав, на мою думку, по тій причині, що начальник [PERSON] є спорідненою особою (хрещеним батьком наскільки мені відомо) працівника Оліївської сільської ради [PERSON] , який так само, як і я, певний час виконував трудові функції за цивільно-правовими угодами, що його повністю влаштовувало. А відтак 26.04.2021 року судом скасована постанова Держпраці № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС від 10.09.2020 року з підстав, що на думку суду щонайменше 5 осіб протягом 2018-2020 років працюють за цивільно-правовими угодами, але представником Держпраці в судовому засіданні жодним чином не доведено факт, що відносини, які виникли між працівниками та Оліївською сільською радою внаслідок укладення ними цивільно-правових угод, що мають всі ознаки трудових (із тексту судового рішення). Крім цього, правоохоронними органами відкрито кримінальне провадження №42021062020000019 від 08.04.2021 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, зокрема, по факту розтрати коштів місцевого буджету, шляхом укладення цивільно-правових угод Оліївською сільською радою. Вказане в сукупності свідчить про те, що Держпраці неналежним чином здійснює захист моїх трудових прав та покладених державою функцій. Маю думку, що вони не збираються оскаржувати рішення суду в апеляційній інстанції (кінцевий строк оскарження 26.05.2021 року), а відтак прошу взяти вказану справу під особистий контроль, перевірити наведені в скарзі відомості та надати відповідь у встановлені законом строки. ..." В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В пункті 16 згаданої вище постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В разі звернення особи до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2013 надано тлумачення вислову "поширив такі відомості", яке в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Дослідивши зміст електронного звернення [PERSON] від 19.05.2021 року, суд вважає, що воно не може бути розцінено як поширення недостовірної інформації, яка принижує ділову репутацію Управління Держпраці в Житомирській області, яке призвело до порушення особистого немайнового права позивача. Вирази, які використані заявником в електронному зверненні, не можуть бути розцінені судом як такі, що містять фактичні дані та мають характер фактичних тверджень. У даному зверненні заявник використовувала вирази "я вважаю", "на мою думку", "маю думку", "наскільки мені відомо", які за мовно-стилістичним характером відповідають оціночним судженням, а за своїм змістом містять оцінку і критику дій працівників Управління Держпраці в Житомирській області. Заявник звернулась зі скаргою, оскільки вважала, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює захист порушених, на її думку, трудових прав, що стало причиною її звернення до вищестоящих органів та реалізацією свого права на звернення, відповідно до статті 40 Конституції України та Закону України "Про звернення громадян", при цьому висловила свою незгоду з діями працівників, що саме по собі не може вважатись поширенням недостовірної інформації. Крім того, на підставі матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністраивного суду від 26.04.2021 року, яке було залишено без змін згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 року, скасовано постанову Управління Держпраці у Житомирській області про накладення штрафу від 10.09.2020 року № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС, яка була винесена в результаті проведення перевірки за скаргою [PERSON] (а.с. 74-81), саме у зв`язку з чим відповідач в даній справа вважала, що її трудові права неналежним чином були захищені Управлінням Держпраці. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що оспорювана позивачем інформація, викладена [PERSON] в електронних зверненнях до Державної служби України з питань праці та до Житомирської обласної прокуратури не може вважатися недостовірною та такою, що містить відомості, які порочать ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Щодо спростування інформації, викладеної [PERSON] , у відеозаписі в Інтернет-мережі «Фейсбук». В позовній заяві позивач посилався на те, що недостовірна інформація, яка принижує ділову репутацію позивача, була розповсюджена шляхом опублікування відеозапису в соціальній мережі "Фейсбук" за посиланням :[INFO]. В судовому засіданні 11.01.2022 року судом був досліджений відеозапис, зі змісту якого встановлено, що відповідач здійснювала запис розмови з інспектором Управління держпраці в Житомирській області з приводу необхідності ознайомитись з матеріалами перевірки, яка була проведена спеціалістами управління за зверненням [PERSON] . В судовому засіданні відповідач не заперечувала, що така розмова відбувалась і що вона здійснювала її запис. Разом з тим, на підставі доказів, які були досліджені в судовому засіданні, позивачем не доведено, що даний відеозапис був розміщений у соціальних мережах, як і не доведено, що саме відповідач його поширила. Відповідач в судових засіданнях не визнала, що саме вона розміщувала відеозаписи в соціальних мережах, зазначила, що до ресурсів, на які посилається позивач, доступ є вільним, і викласти в мережі відеозапис могли інші особи. За правилами ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Представники позивача в ході судового розгляду не заявляли клопотань з приводу необхідності витребувати докази, оглянути в судовому засіданні Інтернет-сторінки в соціальних мережах, на яких, на їх переконання, відповідачем був розміщений відеозапис. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснював, що йому невідомо, хто є власником відео, яке було розміщено в соціальних мережах, йому невідомо, хто є адміністратором групи "[INFO]" в соціальних мережах, де був розміщений відеозапис, зроблений [PERSON] . Таким чином, з показів свідка [PERSON] неможливо встановити обставини, які підлягають встановленню і доказуванню в межах даного спору, а тому суд не бере їх до уваги. Крім того, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного суду від 27.10.2021 року у справі № 320/10226/18(провадження № 61-19487св20), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18). Водночас, представники позивача не заявляли вимог до власника веб-сайта, на якому, на думку позивача, був розміщений відеозапис. За правилами ст. 51 ЦПК України заміна відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача можлива лише за клопотанням позивача, суд з власної ініціативи немає повноважень для визначення відповідачів, що є виключним правом позивача. У разі, якщо вимоги заявлені до неналежного відповідача, суд відмовляє в задоволенні позову. Аналогічні правові висновки викладені впостановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 509/4966/17. В письмових заявах по суті позову, які відповідач надавала до суду та сторонам у справі, вона наголошувала на тому, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. В судовому засіданні 27.09.2021 року судом було поставлено на обговорення питання щодо залучення до участі в справі власника веб-сайту, на якому був розміщений відеозапис. Разом з тим, присутні в судовому засіданні представники позивача Свінціцька Г.В. та Самчук Р.А. зазначили, що вони вважають, що вимоги заявлені до належного відповідача - [PERSON] , оскільки вона є автором відеозапису, вважали, що підстави для залучення іншого відповідача або співвідповідача відсутні (а.с. 60-62). З огляду на викладене вище, суд вважає, що представники позивача не довели на підставі належних і допустимих доказів, що є їх обов`язком відповідно до положень ст.ст. 12,13,81 ЦПК України, що відповідач поширила в Інтернет-мережі "Фейсбук" відеозапис, який містить недостовірну інформацію, яка принижує ділову репутацію позивача, що призвело до порушення його собистих немайнових прав. Беручи до уваги те, що позивачем не доведено факт поширення відеозапису, суд не надає оцінку його змісту, оскільки його зміст немає правового значення за умови недоведеності факту його поширення, а сама по собі його наявність не утворює склад юридичного правопорушення, що б могло бути підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи і вимог чинного законодавства, дослідивши і проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов переконливого висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed