Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПСП «Агропроменерго», в якому просить стягнути: грошові кошти основного боргу в сумі 4060 доларів США, що в еквіваленті становить 107711 грн. 80 коп.; проценти за період користування коштами в розмірі 107711 грн. 8 коп., відсотки за користування коштами в розмірі 36761,87 грн, спричинену моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.10.2017 передав керівникові Приватного сільськогосподарського підприємства «Агропроменерго» [PERSON] вирощену ним сою в кількості 13440 кг на суму 4060 доларів США, що в еквіваленті становило 107711,8 грн. На підтвердження факту передачі, останнім написано розписку про укладення договору позики, в якій [PERSON] зобов`язався провести з ним розрахунок протягом місяця, тобто до 12.11.2017. З часу укладання договору позики, [PERSON] уникає зустрічей з ним, поштову кореспонденцію з повідомленням про необхідність сплати боргу отримувати відмовляється. Зазначає, що ним вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме направлялися відповідачу письмові повідомлення - вимоги про повернення грошових коштів поштовою кореспонденцією з листом - вкладенням на юридичну адресу ПСП «Агропроменерго» та на адресу місця проживання [PERSON] . Однак, на даний час, розрахунок не проведено. Сума відсотків за користування коштами за період з 12.10.2017 по 21.01.2020, складає 36761,87 грн. Зазначає, що бездіяльністю керівництва відповідача, щодо неповернення йому боргу, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні, в позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі за його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Зазначив, що ПСП «Агропроменерго» не має жодних зобов`язань та боргів перед [PERSON] , оскільки підпримство не брало в борг будь-яких грошових сум у останнього. Якщо у позивача і склалися якісь цивільно-правові відносини щодо позики коштів колишньму керівникові підприємства [PERSON] , то він повинен був пред`явити свої вимоги саме до останнього, а не до підприємства. За викладеного, позовні вимоги задоволенню не підллягають. Відзив на позов, до суду не подано. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки не відома. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог надано копію розписки без дати (оригінал якої досліджено у судовому засіданні), відповідно до якої 12.10.2017 [PERSON] прийняв від [PERSON] сою в кількості 13440 кг визначеною вологістю 16% та визначеною забрудненістю 6% на суму 4060 доларів США. В розписці зазначено, що остання повертається при отриманні коштів. Терміни отримання коштів та деталі, а саме за яких обставин це має відбутися, не зазначено (а.с.6). 27.12.2019 позивачем поштою направлено три письмові повідомлення - вимоги про повернення грошових коштів, з листом вкладенням на юридичну адресу ПСП «Агропроменерго», на домашню адресу бенефіціарного власника ПСП «Агропроменерго» [PERSON] та на домашню адресу директора ПСП «Агропроменерго» [PERSON] . Лист отримано [PERSON] 11.01.2020. Інші листи повернуто без вручення, з відміткою про відсутність адресата за місцем проживання (а.с.9-14). Представник відповідача та третьої особи зазначає про те, що відповідач заперечує факт складання договору позики між сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовим доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з положеннями ч. 2 цієї статті Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів чи товару від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Позивач та представник позивача у позовній заяві та усних поясненнях під час розгляду справи вказує на те, що розписка від 26 лютого 2021 року за своєю суттю являється борговою розпискою у розумінні ЦК України. Разом з тим, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що між сторонами не виникло зобов`язальних відносин, предметом яких є позика грошових коштів у розмірі 4060 доларів США., оскільки вказана сума фактично позивачем відповідачу в борг не передавалася. Встановлено, що згідно з розпискою від 12.10.2017 [PERSON] який на час складання зазначеної розписки являвся керівником ПСП «Агропроменерго», прийняв від позивача [PERSON] сою в кількості 13440 кг на суму 4060 доларів США та зобов`язався повернути розписку при поверненні коштів, однак строки передачі коштів в розписці не зазначено, факт передачі не підтвержено, сама розписка не містить дати її складання, не містить остання також даних про присутність під час її складання свідків та підпису останніх, як і підпису самого [PERSON] . За викладного, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов. На переконання суду, в даному випадку мала місце своєрідна заміна первинного зобов`язання щодо оплати вартості продукції (сої) іншим - позиковим зобов`язанням. Водночас суд не може розцінювати такі дії позивача і відповідача як новацію боргу у позикове зобов`язання з огляду на таке. Так, зі змісту ст. 1053 ЦК України вбачається, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням; заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу). Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики; дійсність первинного зобов`язання. Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17. Всупереч вказаним вимогам розписка від 12.10.2017 року не містить істотних умов, перерахованих вище і притаманних новації боргу. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем своїх позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову позивачу в частині стягнення із відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 4060 доларів США, що в еквіваленті становить 107711,8 грн., в частині стягнення відсотків за користування коштами в сумі 36761,87 грн., оскільки не може бути нараховано відсотки на неіснуючий борг та в частині стягнення моральної шкоди, оскільки остання вимога є похідною від вимоги про стягнення боргу, в задоволенні якої відмовлено. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed