Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до відповідача про визначення місця проживання дітей, в якій просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] з позивачем за адресою : [ADDRESS] та усунути перешкоди у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] та дозволити позивачу вивезти дітей до Російської Федерації. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі з 08.10.2009 року. Від шлюбу мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що він є громадянином Російської Федерації, та постійно проживає в Белгородській області. Позивач зазначив, що діти живуть без материнського догляду, любові та ласки, діти мають неохайний вигляд, ходять голодними та неприглядними до пізнього вечора. Співмешканець відповідача - [PERSON] погано ставиться до дітей, застосовує до [PERSON] фізичне насильство. Вважає, що в інтересах дітей проживати саме з ним, а не з їх матір`ю. Проживання дітей разом з ним відповідатиме їх інтересам, оскільки він має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей, чого відповідач забезпечити не в змозі. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. В судовому засіданні [PERSON] та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування, просять заявлені позовні вимоги задовольнити у зв`язку з їх доведеністю. [PERSON] та її представник позов про визначення місця проживання дітей з батьком не визнали, в його задоволенні просили відмовити. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутність, та винести рішення з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 08.10.2009 року перебували у шлюбі. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Діти є громадянами України та мешкають на території України. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21.11.2019 року шлюб між сторонами розірваний. Також з матеріалів справи слідує, що у 2018 році між сторонами виник спір щодо місця проживання їх дітей. З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином Російської Федерації та мешкає за адресою: [ADDRESS] . З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.08.2018 року вбачається, що відповідач [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач працює комірником, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійний дохід. Позивач має дохід за три місяці 2018 року у розмірі - 75000 рублів, про що зазначено у довідці ПП [PERSON] . Відповідач [PERSON] працює продавцем, має постійний дохід. Позивач та відповідач на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебувають. Як вбачається з характеристики, наданої директором та класним керівником, дитина [PERSON] навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 97 у 3-му класі, дитина відвідує навчальний заклад без пропусків занять без поважних причин, доглянута, забезпечена необхідним шкільним приладдям, вдягнута відповідно до сезону. Дитина відкрита та життєрадісна. Як вбачається з характеристики, наданої директором та класним керівником, дитина [PERSON] навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 97 у 1-му класі, дитина із задоволенням бере участь у шкільних заходах, вірші вчить, розказує голосно, але заважає порушення мовлення. Займається зі шкільним логопедом. Добрий, відкритий та щирий хлопчик, дружить з однокласниками. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є соціальним педагогом [PERSON] , дитина проживає з матір`ю, у неї добрі відносини з матір`ю, дитина охайна. Мати не виявляє агресії до дитини. Між батьками дитини склались вкрай недоброзичливі та ворожі стосунки, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи. Службою у справах дітей Харківської міської ради під час розгляду справи 08.02.2014 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . У вказаному висновку орган опіки та піклування встановив, що умови проживання за адресою [PERSON] задовільні. При цьому, також встановлено зі слів бабусі [PERSON] , що діти проживають разом з батьком. Мати не приймала участь у вихованні та лікуванні дітей. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.6 ст.19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Обґрунтовуючи свій висновок, комісією визначено рівну участь обох батьків у вихованні дитини та не зазначено жодного аргументу чому дітям буде краще проживати з батьком, а не з матір`ю. Тому суд не приймає до уваги висновок Служби у справах дітей Харківської міської ради від 08.02.2014 року, в якому визначено доцільним місце проживання дітей з батьком. При цьому, суд виходить з балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. Суд також враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України ». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу, Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Частиною 1статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до матері, вік дітей, а також те, що в даному випадку позивач не надав доказів, що проживання дітей з матір`ю буде суперечити інтересам дітей, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. В зв`язку з вищевикладеним, суд звертає особливу увагу обох батьків на необхідність компромісу та взаємних поступок у питаннях, пов`язаних з вихованням їх спільних дітей, та націлює обидві сторони у їх відносинах на максимальне врахування інтересів дітей. Суд радить батькам приборкати прояви своєї неприязної поведінки один до одного, невиправданих амбіцій та усвідомити свою відповідальність за подальшу долю їх спільних дітей, їх розвиток та психічне здоров`я. Проживання дітей з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дітьми та обов`язку виховувати дітей, піклуватися про них та матеріально їх забезпечувати. Таким чином, вимоги позову задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: dismissed