Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору процентної позики від 20 березня 2021 року, стягнення 84000 грн. 00 коп. боргу за договором процентної позики від 20 березня 2021 року та 37800 грн. 00 коп. відсотків за користування сумою позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.03.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір процентної позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 84000 грн. 00 коп., що підтверджується власноручно написаним відповідачем приписом на договорі про отримання коштів у повному обсязі. За умовами договору, відповідач повинен сплачувати відсотки в розмірі 12600 грн. 00 коп. не пізніше 10 числа кожного календарного місяця за попередній місяць. На неодноразові усні звернення про повернення грошових коштів, відповідач не реагує, грошові кошти не повернув, відсотки за користування грошовими коштами не сплачує, що свідчить про невиконання зобов`язань за договором. Оскільки у добровільному порядку відповідач кошти не повернув, то позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Відповідач надіслав на адресу суду відзив на позов, в якому заперечує щодо позовних вимог і просить у позові відмовити зазначаючи, що позивачем не надано доказів дійсності передачі грошових коштів у розмірі 84000 грн. 00 коп. У розписці, яка написана на самому договорі позики, зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США. В самому договорі відсутня умова про те, що його підписанням, відповідач підтверджує факт отримання ним грошових коштів за договором. Оскільки відсутні документи, які підтверджують факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу, що в свою чергу доводить факт укладення між сторонами договору процентної позики, то і п. 2.2 договору, щодо сплати відповідачем відсотків не може бути застосований. Представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в яких виклав заперечення щодо зазначених у відзиві на позов обставинах і просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.12.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. У відзиві на позов відповідач виклав клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні з викликом та повідомленням сторін. Враховуючи вищевикладене, на підставі ч. 4 ст. 277 ЦПК України, ч. 3 ст. 274 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом (повідомленням) осіб. Крім того, суд звертає увагу, що поданий відповідачем відзив на позов не підписаний самим відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 20 березня 2021 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір процентної позики. (а.с. 3) Відповідно до пункту 1.1 договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором. Пунктом 2.1 договору передбачено, що сума позики за договором становить 84000 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США. Згідно із п. 2.2 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 12600 грн., що є еквівалентом 450 доларів США (з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики. У разі дострокового повернення частики позики проценти продовжують сплачуватися виходячи з неповерненої суми (п. 2.3 договору). Відповідно до п. 2.5 договору проценти нараховуються починаючи з наступного дня після надання позикодавцем позики і до дня, що передує дню фактичного повернення позики. Сплата процентів здійснюється щомісяця не пізніше 10 числа кожного календарного місяця за попередній місяць. Згідно з п. 4.1 договору строк повернення позики становить 36 календарних місяців з моменту надання суми позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У відповідності до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як зазначалось, між сторонами був укладений договір процентної позики, що по своїй суті є договором позики. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повністю чи частково повертав кошти, отримані в борг від позивача. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Умовами договору позики не передбачено право сторін на односторонню відмову від договору. Судом встановлено, що відповідач не виконував (частково, періодично, відповідно до умов договору) свої зобов`язання, не сплачував відсотки за даним договором. Крім того, відповідачем не подавалось будь-яких заперечень щодо факту укладання договору процентної позики від 20 березня 2021 року. Оскільки відповідем не було надано доказів належного виконання зобов`язань за договором позики, а також враховуючи, що дії відповідача є істотним порушенням умов договору, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині розірвання договору позики, а тому суд вважає за необхідне розірвати договір процентної позики від 20 березня 2021 року, укладений між позивачем та відповідачем. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи встановлені судом обставини та те, що відповідач не спростував отримання коштів від позивача в розмірі 84000 грн. 00 коп., а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу (позики) в розмірі 84000 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позивач у позовній заяві, крім стягнення суми основного боргу просить стягнути суму відсотків у розмірі 37800 грн. 00 коп. на підставі п. 2.2 договору. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктом 2.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 12600 грн., що є еквівалентом 450 доларів США (з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення позовні вимоги в частині стягнення 37800 грн. 00 коп. суми відсотків за користування грошовими коштами. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Доводи відповідача щодо не отримання ним коштів в рамках даного правочину, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються власноручно написаною ним розпискою на примірнику спірного договору про отримання коштів, еквівалентній сумі даного договору. Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору процентної позики від 20 березня 2021 року, стягнення 84000 грн. 00 коп. боргу за договором процентної позики від 20 березня 2021 року та 37800 грн. 00 коп. відсотків за користування сумою позики, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування його витрат по сплаті судового збору 1218 грн. 00 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 16 жовтня 2021 року, звіт адвоката про виконану роботу та квитанцію №36040158 від 10.12.2021 року про сплату позивачем послуг адвоката згідно договору про надання правової допомоги від 16.10.2021 року в сумі 9000 грн. 00 коп. За таких обставин, беручи до уваги фактично витрачений час і понесені витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.

Outcome: approved