Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт, складання заповіту [PERSON] від 02.02.2000 року на користь [PERSON] ; встановити факт належності [PERSON] . Державного акту на право приватної власності на землю від 08.08.2002 року, серія IV-ЖТ №026654; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 4,97 га в межах з планом, яка складається з двох земельних ділянок площею 0,48 га та 4,49 га , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Каленської сільської ради Коростенського району Житомирської області. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] - спадкодавець за заповітом. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане спадкове майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки. Він звернувся до нотаріуса Коростенської районної державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, було заведено спадкову справу № 170/2012, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено , так як у заповіті прізвище заповідачки вказано " [PERSON] "; у Державному акті на право приватної власності на землю прізвище власника зазначено " [PERSON] " , а у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавиці вказано " [PERSON] ". Крім того, відсутні правовстановлюючі документи підтверджуючі право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явилися. Представник відповідача надав заяву в якій просив справу розглянути без представника Коростенської міської ради , при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. А тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів та без фіксації технічними засобами . Перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст.1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що за життя [PERSON] зробила особисте розпорядження, заповівши все належне їй майно [PERSON] .. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є особою в чию користь складено заповіт, а тому останній є спадкоємцем за заповітом. Позивач [PERSON] , будучи особою на чию користь складено заповіт, фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] , звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено так , як у заповіті прізвище заповідачки вказано " [PERSON] "; у Дердавному акті на право приватної власності на землю прізвище власника зазначено " [PERSON] " , а у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавиці вказано " [PERSON] ". Крім того, відсутні правовстановлюючі документи підтверджуючі право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11). Оскільки невідповідність в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючих документах перешкоджає реалізації позивачем права на володіння та розпорядження належним майном, суд дійшов висновку, що вимога в частині встановлення фактів підлягає задоволенню. На час набуття права власності спадкодавцем на спірний будинок державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, а підстави набуття права власності на таке майно визначались ст.ст.100,101 ЦК УРСР. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України віж 04.01.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Згідно довідки № 199 від 23.03.2021 року виданої виконавчим комітетом Коростенської міської ради , [PERSON] згідно запису в погосподарській книзі №2 за 2011-2015 роки належав житловий будинок [ADDRESS] . Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщтну в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відтак, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку, то суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови нотаріусом позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку була лише розбіжність написання прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі на спадкове майно та свідоцтві про його смерть. Тобто, позивач не має жодних перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку після встановлення судом факту належності спадкодавцю правовстановлюючого документу на спадкове майно, а саме Державного акту на право приватної власності на землю від 08.08.2002 року, серія IV-ЖТ №026654. В зв`язку з зазначеним суд вважає вимогу про визнання права власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки , завчасною, оскільки інші підстави відмови у вчиненні нотаріальних дій, згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: partial