Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у період з 15.04.1971 по 08.09.2006 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.9-14). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] звільнено з підприємства 08.09.2006 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №579 від 08.09.2006 (а.с.14). Позивачу [PERSON] за серпень 2006 року при звільненні з підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.15). Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №859 від 22.06.2021, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з 01.07.2006 по 31.08.2006 склала 872,94 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.07.2006 по 31.08.2006 склала 5,09 грн. (а.с.15). Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та її дія поширювалась на ВАТ «ПівнГЗК». Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с.17). У відзиві наданому відповідачем зазначено, що пунктом 9.8 Колективного договору ВАТ «ПівнГЗК» на 2005-2006 роки встановлено, що з метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати, за умови їх звільнення за власним бажанням, щомісячно матеріальну допомогу у розмірі 100 грн., протягом одного року з дати звільнення за рахунок коштів підприємства. Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Як видно з матеріалів справи, позивач [PERSON] відпрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №859 від 22.06.2021про середню заробітну плату, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 872,94 грн. (а.с.15). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2618,82 грн. Водночас, відповідачем було виплачено позивачу 1200 грн., а тому сума недоплаченої одноразової допомоги становить 1418,82 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Положеннями ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №859 від 22.06.2021середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 5,09 грн. при 7,2 годинному робочому дні середньоденна заробітна плата становить 36,64 грн. (5,09 грн. х 7,2 годинну робочу зміну). Таким чином, за період не проведення повного розрахунку, а саме з 09.09.2006 по 09.09.2011, період становить 1230 робочих днів, при середньоденній заробітній платі 36,64 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 45067,20 грн. (36,64 грн. х 1230 робочих днів). При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки, вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Також, згідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір у сумі 908 грн.

Outcome: partial