Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Мишковську Т.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої ДТП. Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що 08 жовтня 2020 року о 08 год. 05 хв. в м. Вінниці по вул. Київська, 118, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «SEAT ALHAMBRA", д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «RENAULT KANGOO», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду під керуванням [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. По прибуттю патрульних працівників поліції на місце дорожньо-транспортної пригоди, відносно [PERSON] , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР№521133, відповідно до якого останнім було порушено вимоги п.п. 12.1,13.1 Правил дорожнього руху. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року в справі №127/22957/20 визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. на користь держави. В ході розгляду адміністративних матеріалів [PERSON] , визнав свою вину та щиро розкаявся, про що зазначено в постанові суду. 17 листопада 2020 року [PERSON] звернувся із заявою до ПП «Експертно-науково-дослідний центр «Експертиза», щодо проведення експертного товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «RENAULT KANGOO», д.н.з. [NUMBER] . Висновком експертного дослідження ПП ЕНДЦ «Експертиза» встановлено вартість матеріального збитку заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «RENAULT KANGOO», д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах станом на час виконання даного дослідження, становить 109 898,84 грн. в тому числі ПДВ, що без ПДВ становить 91 560 грн. крім того, вартість проведення експертного товарознавчого дослідження становила 3000,00 грн., які було оплачено позивачем. Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу відповідача була застрахована у «СТ «Гарантія», 30 листопада 2020 року страхова компанія перерахувала на рахунок позивача страхове відшкодування згідно страхового акта № 925-20 від 30 листопада 2020 року за пошкодження транспортного засобу у сумі 49 522,21 грн. На думку позивача, вищевикладені обставини свідчать про те, що позивачу не було здійснено повне відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП, оскільки для повного відшкодування завданої шкоди та понесених витрат позивачу не було доплачено кошти в сумі 42 037 грн., що стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом про стягнення збитків. Крім того, позивач вважає, що внаслідок виникнення вищевказаних обставин йому було завдано моральну шкоду, яку останній оцінює в розмірі 20 000,00 грн. та обґрунтовує її тим, що під час дорожньо-транспортної пригоди його транспортний засіб отримав механічні пошкодження внаслідок яких, позивач не може використовувати свій автомобіль за власними потребами, а використання таксі не завжди гарантує своєчасність прибуття на заплановане місце, що в свою чергу негативно впливає на взаємовідносини в професійному плані та вплив на репутацію. Також, постійні переживання та стрес внаслідок викладених обставин, призвели до погіршення його самопочуття та стану здоров`я. Ремонт автомобіля також знайшов відбиток на сімейному бюджеті, що призвело до виникнення пригніченого стану та розладу стосунків у родині. Відсутність автомобіля спричинило позивачу та його сім`ї певні незручності, а саме сім`я почала користуватись громадським транспортом, тобто виникли певні незручності у пересуванні. Багато справ, які потребували використання власного автомобіля було перенесено на інші дати, а від деяких взагалі прийшлось відмовитись, що призвело до виникнення проблем на роботі. Також, позивач звернув увагу на зниження ринкової вартості транспортного засобу після ДТП у разі продажу автомобіля. За викладених обставин, представник позивача вважає право позивача порушеним та просить стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в сумі 42 037,79 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., витрат на проведення експертного товарознавчого дослідження в сумі 3000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.(а.с.1-5). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено справу до підготовчого розгляду. 29 липня 2021 року на адресу суду представником відповідача надано відзив на позов із додатками, в якому вона заперечила щодо задоволення позову, вказуючи на те, що згідно висновку експертного дослідження від 05 листопада 2020 року, № 179Е-11/2020 вартість матеріального збитку заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «RENAULT KANGOO» , д.н.з. [NUMBER] , в наслідок його пошкодження під час ДТП, в цінах станом на час виконання даного дослідження складає 109 898,84 грн. в тому числі ПДВ. Однак, представник відповідача звертає увагу на те, що ПДВ не входить до суми страхового відшкодування та може бути повернуто потерпілому страховиком після надання відповідних документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року. Таким чином, розмір матеріального збитку становить 91 560,00 грн., а не 109 898,84 грн. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. В даному випадку страхова компанія виплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 49 522,21 грн.. Вартість відновлювального ремонту автомобіля, яка встановлена у висновку експертного дослідження № 179Е-11/2020 від 05 листопада 2020 року становить 109 898,84 грн. Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну відповідно до полісу № АО/4842609 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів становить 130 000,00 грн. Наведене свідчить про те, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді автомобіля є меншою за страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну. Однак, позивач не звертався з вимогою до ПАТ «СТ «Гарантія» про повне відшкодування шкоди відповідно висновку експертного дослідження № 179Е-11/2020 від 05 листопада 2020 року. Відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивачем, в матеріалах справи теж відсутні. У зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що вартість матеріального збитку з урахування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді автомобіля - це та сума, яку за законом має сплатити не відповідач, а страховик як страхове відшкодування. Крім того, вимога позивача про стягнення із відповідача витрат на проведення експертного дослідження в ПП ЕНДЦ «Експертиза» в розмірі 3000,00 грн. також задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи наявна лише квитанція в якій зазначено про те, що позивачем було здійснено проплату за проведення вищевказаного дослідження в розмірі 500 грн.. Копія іншої квитанції неналежної якості, а тому встановити за яких обставин вона подана не є можливим. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, представник відповідача вважає, що дана вимога є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено жодними доказами в чому полягають його моральні страждання та з яких міркувань він виходив визначаючи суму моральної шкоди. Також, позивачем до позову не надано підтверджень укладення з адвокатом відповідного договору на виконання якого ним було сплачено 8000,00 грн. та документів, які свідчили про сплату вказаних коштів адвокату, а тому вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу теж не підлягає задоволенню (а.с.51-62). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року витребувано у ПАТ "Страхове товариство "Гарантія" належним чином засвідчені копії матеріалів страхової справи (страховий акт №952-20 від 30.11.2020 року) по страховому випадку, що стався 08 жовтня 2020 року між [PERSON] , водієм автомобіля марки SEAT Alhambra д.н.з. [NUMBER] та [PERSON] , водієм автомобіля "Renault Kangoo д.н.з. [NUMBER] .. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Мишковська Т.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON].в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] являється власником транспортного засобу «SEAT ALHAMBRA" реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.110). 24 грудня 2019 року між ПрАТ «СТ «Гарантія», як страховиком та [PERSON] , як страхувальником укладений договір (поліс) № АО/4842609 обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застрахована цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «SEAT ALHAMBRA", реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно Полісу страхування цивільно-правової відповідальності відповідача страхові суми (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну, становить 130 000 грн. (а.с.106). 08 жовтня 2020 року о 08 год. 05 хв. в м. Вінниці по вул. Київська, 118, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «SEAT ALHAMBRA", д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «RENAULT KANGOO» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. На місці ДТП працівниками патрульної поліції складено адміністративні матеріали відносно водія [PERSON] , які в подальшому передано до суду за для вирішення питання притягнення його до адміністративної відповідальності (а.с.119). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року в справі №127/22957/20 визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності, застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. на користь держави. Постанова набрала законної сили 17 листопада 2020 року(а.с.113). 12 жовтня 2020 року до ПрАТ «СК «Гарантія» звернувся [PERSON] із заявою про страховий випадок за шкоду, заподіяну його транспортному засобу, в якому повідомив страховика про ДТП, що мало місце 08 жовтня 2020 року за участю транспортного засобу «RENAULT KANGOO», д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням та транспортного засобу «SEAT ALHAMBRA», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На підставі даного звернення страховою компанією було заведено справу № 952-20 (а.с.99-144). 22 жовтня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності АК «Укравтоекспертиза» складено Акт технічного огляду транспортного засобу, відповідно до якого був проведений огляд пошкодженого транспортного засобу «RENAULT KANGOO», д.н.з. [NUMBER] (а.с.133-134). Із звіту про оцінку № 4499 авто-товарознавчого дослідження транспортного засобу від 11 листопада 2020 року, який було здійснено на замовлення страхової компанії слідує, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «RENAULT KANGOO» реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , становить 59 426,65 грн.(а.с.129-132). 30 листопада 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Гарантія» на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 від 08 жовтня 2020 року, довідки про ДТП № 3020283356553404 від 19 жовтня 2020 року, постанови суду по справі № 127/22957/20 від 04 листопада 2020 року та вищевказаного звіту про оцінку транспортного засобу, складено страховий акт №952-20 та розрахунок до нього. Згідно розрахунку страхової виплати (страхового відшкодування) від 30 листопада 2020 року, сума страхової виплати (страхового відшкодування) становить 49 522,21 грн.(а.с.101-102). ПрАТ «Страхова компанія «Гарантія» на виконання умов договору добровільного страхування №АО/4842609 від 24 грудня 2019 року та страхового акту №952-20 було здійснено виплату страхового відшкодування [PERSON] в сумі 49 522,21 грн., про що свідчить платіжне доручення № 1618 від 30 листопада 2020 року (а.с.100). 17 листопада 2020 року позивач звернувся до ПП ЕНДЦ «Експертиза» із заявою про проведення експертного авто-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу, відповідно до висновку якого, вартість матеріального збитку заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «RENAULT KANGOO», реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах станом на час виконання даного дослідження, складає 109 898,84 грн. в тому числі ПДВ(а.с.7-11). У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. З огляду на викладене, позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії. Лише у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України). Враховуючи, що ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну на одну особу згідно Полісу, наявного в матеріалах справи становить 130 000 грн., а вартість матеріального збитку, який визначений у висновку експертного дослідження від 05 листопада 2020 року, № 179Е-11/2020 такий ліміт не перевищує, підстави для задоволення позову - відсутні. Що стосується наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог висновку експертного дослідження № 179Е-11/2020 експерта авто-товарознавця [PERSON] , суд вважає, що він не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ з огляду на наступне. Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно частини 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до висновку експертного дослідження № 179Е-11/2020 експерта авто-товарознавця [PERSON] не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищезазначене суд вважає, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.( Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18.12.2019 року № 522/1029/18.) Будь яких інших доказів в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення різниці між страховою виплатою та нанесеною матеріальною шкодою позивачем не надано. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 42 037,79 грн.. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з частиною першою, другою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як на підставу позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилається на те, що під час дорожньо-транспортної пригоди його транспортний засіб отримав механічні пошкодження, внаслідок яких позивач не може використовувати свій автомобіль за власними потребами, а використання таксі не завжди гарантує своєчасність прибуття на заплановане місце, що в свою чергу негативно впливає на взаємовідносини в професійному плані та вплив на репутацію. Крім того, постійні переживання та стрес, внаслідок викладених обставин призвели до погіршення його самопочуття та стану здоров`я. Ремонт автомобіля також знайшов відбиток на сімейному бюджеті, що призвело до виникнення пригніченого стану та розладу стосунків у родині. Також, відсутність автомобіля спричинило позивачу та його сім`ї певні незручності, а саме сім`я почала користуватись громадським транспортом, тобто виникли певні незручності у пересуванні. Багато справ, які потребували використання власного автомобіля було перенесено на інші дати, а від деяких взагалі прийшлось відмовитись, що призвело до виникнення проблем на роботі. Також, позивач звертав увагу на зниження ринкової вартості транспортного засобу після ДТП у разі продажу автомобіля. При цьому, позивачем [PERSON] не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо спричинення йому моральної шкоди, проведення ремонту автомобіля, на що у позовній заяві посилається позивач, наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової суми шкоди, а тому позовні вимоги про стягнення суми моральної шкоди, як похідні від них вимоги, задоволенню теж не підлягають. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до переконання в тому, що позов задоволенню не підлягає. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 15, 16, 980, 1167, 1194 ЦК України, Закону України «Про страхування», ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed