Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , укладений 04 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Майно» (далі - ТОВ «Бенефіт Майно»). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . 21 листопада 2006 року між [PERSON] та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено Кредитний договір № 1080778000, за яким [PERSON] надано кредитні кошти в розмірі 156 616 швейцарських франків на задоволення споживчих потреб. З метою забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором між позичальником та банком укладено іпотечний договір від 21 листопада 2006 року № 31808, за умовами якого в іпотеку передано вказану вище квартиру. 05 листопада 2015 року [PERSON] дізналася, що 29 липня 2015 року речові права на квартиру перереєстровані Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. на ТОВ «Кей-Колект». Зазначені дії оскаржені позивачем в адміністративному порядку та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 826/28148/15 дії Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. визнано протиправними, скасовано реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2015 року, індексний номер: 23234355. 25 листопада 2015 року [PERSON] отримала лист про анолювання боргу, в якому зазначено, що ТОВ «Кей-Колект» відмовляється від стягнення з боржника заборгованості в сумі 85 898,82 швейцарських франки, що за курсом Національного банку України становить 1 958 181,09 грн. При цьому, доказів переуступки права вимоги до [PERSON] від АКІБ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» не надано. Одночасно з направленням листа щодо прощення боргу [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» направило повідомлення до державної податкової служби щодо отримання [PERSON] додаткового блага у зв`яку з прощенням боргу. Вказані обставини свідчать, на думку позивача, про те, що у неї немає перед відповідачем ТОВ «Кей-Колект» жодних боргових зобов`язань. 26 лютого 2021 року [PERSON] отримала позовну заяву про виселення її з квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки 04 вересня 2020 року вказана квартира відчужена ТОВ «Кей-Колект» на користь ТОВ «Бенефіт Майно», вартість продажу склала 1 105 712,00 грн, при цому, вказана сума, відповіно до умов пункту 4 договору купівлі-продажу, не перерахована покупцем продавцю. Договір купівлі-продажу квартири від 04 вересня 2020 року містить відомості, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпотекодержателю на підставі Договору іпотеки № 31808, укладеного 21 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеним 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Крім того, в договорі купівлі-продажу квартири від 04 вересня 2020 року зазначено, що права продавця (ТОВ «Кей-Колект»), як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за вказаним договором, підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, при цьому, договір купівлі-продажу не містить жодних даних щодо номерів зазначених вище інформаційних довідок, дати їх формування, а також періоду, станом на який надана інформація. Також позивач стверджує, що жодних повідомлень про продаж квартири їй не направлялося, а в договорі не міститься відомостей, що нотаріус пересвідчився в тому, що іпотекодавець отримував таке повідомлення. Крім того, оспорюваний Договір від 04 вересня 2020 року містить недостовірні відомості щодо того, що на час продажу відсутні будь-які права володіння та користування нерухомим майном у третіх осіб, а саме у [PERSON] . В порушення вимог пункту 16 Договору, оплата вартості спірної квартири, визначеної в оспорюваному Договорі в сумі 1 105 712 грн до даного часу не перерахована продавцем покупцеві. [PERSON] стверджує, що зазначені обставини є підставою для визнання оспорюваного нею правочину недійсним, оскільки такий правочин вчинено особою, яка не мала права його вчиняти. Заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Кей-Колект» відсутня через прощення боргу та повідомлення податкового органу щодо набуття додаткового блага, а тому ТОВ «Кей-Колект» не мало жодного права розпоряджатися належною позивачці квартирою. Крім того, позивач стверджує, що укладенням спірного правочину порушене її конституційне право на житло, жодних рішень, які б санкціонували наступне укладення спірного правочину не існувало на час укладення такого правочину. ТОВ «Кей-Колект», відчужуючи спірну квартиру, ввело в оману ТОВ «Бенефіт Майно», оскільки на момент укладення договору квартира вже не була іпотечним майном, згода [PERSON] на її продаж не надавалася. На підставі вказаних обставин відкрито кримінальне провадження за статтею 190 КК України. Також [PERSON] стверджує, що договір від 04 вересня 2020 року, є фіктивним, оскільки вчинений без дійсного наміру породження юридичних наслідків. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квратиру за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Відповідач ТОВ «Кей-Колект» подав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, з огляду на такі обставини. 10 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4 та договір відступлення прав вимоги № 2459-2460, за яким ТОВ «Кей-Колект» набуло права вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 1080778000 та договором іпотеки від 21 листопада 2006 року № 31808. Щодо анулювання боргу представник відповідача зазначає, що кредитор ТОВ «Кей-Колект» прийняв рішення про набуття права власності на предмет іпотеки, квартиру за адресою: [ADDRESS] , що стало підставою для прощення залишку боргу. Однак, у зв`язку із тим, що позивач не погодилась із зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб та в судовому порядку скасувала рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей- Колект», то відпали й підстави для анулювання боргу. Крім того, позивач зазначає, що сума кредиту складала 156 619 швейцарських франків. На момент передачі прав вимоги ТОВ «Кей-Колект» отримало від ПАТ «Укрсиббанк» права вимоги у сумі 113 857,19 швейцарських франків по тілу кредиту та 19 795,42 швейцарських франків за процентами, що в загальному розмірі складає 133 652,61 швейцарських франків. Таким чином, якщо вважати суму боргу в розмірі 85 898,82 швейцарських франків прощеною, залишок заборгованості мав складати 47 753,79 швейцарських франків, яка не погашена позивачем і про готовність погашення цієї суми позивач не зазначає. ТОВ «Кей-Колект» не погоджується із позицією позивача, стосовно того, що ТОВ «Кей-Колект» не мало права вчиняти правочину із купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , оскільки дана квартира є предметом іпотеки за невиконаним кредитним договором. Щодо стверджень позивача про неповідомлення її про наявність боргу і вимогу його погасити, відповідач зазначає, що такі документи містятся в матеріалах нотаріальної справи. ТОВ «Кей-Колект вважає договір купівлі-продажу квартири від 04 вересня 2020 року укладеним належним чином та таким, що має на меті настання реальних правових і матеріальних наслідків та спрямовано на врегулювання заборгованості позивачки за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № 1080778000. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому заперечувала щодо викладених у відзиві пояснень. Позивач зазначає, що доводи відповідача, що прощений борг є лише залишком боргу, а не всією сумою боргу є неправдивими, оскільки в повідомленні не міститься жодної інформації щодо залишку боргу та його прощення. Натомість, в повідомленні зазначено, що на підставі Кредитного договору від 21 листопада 2006 року № 11080778000 за [PERSON] обліковується кредитна заборгованість на загальну суму 85 898,82 швейцарських франків, що станом на липень 2015 року за курсом Національного Банку України становить 1 958 181,09 грн і складається з 66 103,40 швейцарських франків - заборгованості за основною сумою кредиту («тіло» кредиту) та 19 795,42 швейцарських франків - заборгованості за відсотками. Тому є незрозумілим, звідки взялася сума заборгованості у розмірі 113 857,19 швейцарських франків по тілу кредиту і чому у відзиві зазначається лише про прощення залишку, хоча саме Повідомлення містить чітку інформацію, що прощенню підлягає вся сума заборгованості та зазначені чіткі суми заборгованості, які були прощені. Крім того, не надано відповідачем жодних підтверджень щодо того, що на момент передачі прав вимоги ТОВ «Кей-Колект» отримав від ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги у сумі 113 857,19 швейцарських франків. Щодо непогодження зверненням стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , позивач зазначає, що вказане питання взагалі з нею не вирішувалося, всі дії, пов`язані з відчуженням квартири, так чи інакше вирішувалися поза її обізнаністю про це. Також стверджує, що скасування у судовому порядку рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про реєстрацію права власності на спірний предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» не можна вважати підставою для того, щоб відпали підстави для анулювання боргу, оскільки в даному випадку лише оскаржувалися неправомірні дії приватного нотаріуса, що вийшли за межі та не відповідали вимогам закону, та які жодним чином не відносяться безпосередньо до самого анулювання боргу, як і не входять до його підстав. Посилання представника відповідача на зміст положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект», як іпотекодержатель, мав право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , є безпідставними, оскільки наявне повідомлення про анулювання боргу від 25 листопада 2015 року № 733571/И_4234, про яке також повідомлено податкову інспекцію, як про наявність у [PERSON] доходу у вигляді додаткового блага внаслідок вказаного анулювання боргу. Крім того, відповідно до змісту Закону України «Про мораторій» заборона примусового стягнення поширюється на рухоме й нерухоме майно, яке відповідає умовам статті 1 Закону, надане в якості забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до ТОВ Кей-Колект», ТОВ «Бенефіт Майно» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «СЕТАМ». Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 04 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт майно», за реєстровим номером 1649. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» Перегудов І.В. підтримав пояснення викладені у відзиві, просив у задоволені позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 листопада 2006 року, посвіченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнокур О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 270-29 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно із Витягом про реєстрацію з Державного реєстру правочинів, сформованого 21 ллистопада 2006 року, проведено реєстрацію [PERSON] набутого майна, реєстраційний номер: 1731203. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, визнано протиправним та скасовано рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію та їх обтяжень від 29 липня 2015 року, індексний номер 23234355. 25 листопада 2015 року ТОВ «Кей-Колект» направило [PERSON] повідомлення про анулювання боргу, в якому зазначено, що ТОВ «Кей-Колект» нагадує, що на підставі кредитного договору від 21 листопада 2006 року № 11080778000 станом на 29 липня 2015 року за [PERSON] обліковується кредитна заборгованість у сумі 85 898,82 швейцарських франків, що станом на 29 липня 2015 року за курсом Національного Банку України становить 1 958 181,09 грн (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят вісім тисяч сто вісімдесят одна гривня 09 копійок), а саме: 66 103,40 швейцарських франків, що на 29 липня 2015 року за курсом Національного Банку України становить 150 6917,41 грн - заборгованість по основній сумі кредиту; 19 795,42 швейцарських франків, що на 29 липня 2015 року за курсом Національного Банку України становить 451 263,68 грн - заборгованість за відсоткам. ТОВ «Кей-Колект», як кредитор, повідомляє [PERSON] , як платника податків, що рішення про анулювання (прощення кредитної заборгованості прийнято 14 серпня 2015 року). Також ТОВ «Кей-Колект» звертає увагу [PERSON] , що анульована сума заборгованості є доходом, отриманим як додаткове благо, а тому необхідно самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та відповідно сплатити наступні податки та податкові платежі. Зазначене повідомлення про анулювання боргу укладене у двох примірниках для Кредитора ТОВ «Кей-Колект» та боржника [PERSON] . З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03 березня 2021 року вбачається, що [PERSON] звернулася до Дніпровського Управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про те, що ТОВ «Кей-Колект» вчинили самоправні дії відносно майна [PERSON] , шляхом переуступки майнових прав на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрованим в реєстрі № 1649, ТОВ «Кей-Колект» відчужено ТОВ «Бенефіт Майно» квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 Договору продавець, діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, продав, а покупець купив нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Квартира складається з чотирьох житлових кімнат, її загальна площа становить 93,6 (дев`яносто три цілих шість десятих) кв. м, житлова - 65,6 (шістдесят п`ять цілих шість десятих) кв. м. Зазначене нерухоме майно належить [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21 листопада 2006 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнокур О.М. за реєстровим № 5247у. Державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 04 серпня 2017 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. за номером запису: 21801098, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 690851880000. Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить Іпотекодержателю на підставі: Договору іпотеки 31808, посвідченого 21 листопада 2006 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнокур О.М. за реєстровим № 5252у, укладеного 21 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк»» та [PERSON] , пункт 5 якого містить іпотечне застереження; Договору відступлекня прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого 11 червня 2012 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. за реєстровими № 2459-2460, укладеного 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Права продавця як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за цим договором, підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 222680865, отриманою 04 вересня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., номер запису про іпотеку: 37884437. Відповідно до пункту 2 Договору продавець стверджує, що він за 30 (тридцять) днів до укладення цього договору письмово повідомив належним чином, передбаченим діючим законодавством України, іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі- продажу предмету іпотеки. У пункті 4 Договору йдеться про те, що відчуження зазначеного нерухомого майна сторони за договором здійснюють за 1 105 712,00 грн (один мільйон сто п`ять тисяч сімсот дванадцять гривень 00 копійок), без ПДВ. Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю шляхом перерахування коштів на наданий поточний рахунок Продавця до 04 вересня 2021 року. За взаємною згодою сторін одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу реєструється перехід прав власності на покупця на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального скруту Пономарьовою Д.В. Підписанням цього договору сторони підтверджують відсутність матеріальних, фінансових та інших претензій один до одного. Згідно договору Іпотеки від 21 листопада 2006 року № 31808, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокуром О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 52524, вбачається, що іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно чотирикімнатну квартиру, загальною площею 93,60 кв. м, житловою площею 65,60 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , що буде належати Іпотекодавцю на підставі укладеного договору купівлі-продажу будинку, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 21 листопада 2006 року за реєстровим №5247у і зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2006 року. Предмет іпотеки є власністю Іпотекодаця на підставі укладеного договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 21 листопада 2006 року за реєстровим № 5247у і зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2006 року і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № 11080778000. У пункті 5 Договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». У разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в пункті 5.2 Договору Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (стаття 516 ЦК України). Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Відповідно до копії Виписки з Додатку № 1 до Договору факторингу № 4 укладеного 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та Виписки з Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеного 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», Банк відступив, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту від 21 листопада 2006 року № 11080778000 та Договором іпотеки від 21 листопада 2006 року. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року недійсним, [PERSON] , в першу чергу, посилається на існування повідомлення про анулювання боргу. Дійсно, в матеріалах справи міститься повідомлення про анулювання боргу, датоване 25 листопада 2015 року, в якому ТОВ «Кей-Колект» нагадує про розмір заборгованості [PERSON] , за кредитним договором від 26 листопада 2006 року № 11080778000, який станом на 29 липня 2015 року становить 85 898,82 швейцарських франки. Також в даному повідомленні роз`яснено про відображення суми прощеного боргу в щорічній декларації. Крім того, у повідомленні зазначено, що рішення про анулювання боргу прийнято 14 серпня 2015 року. З даного повідомлення не вбачається, яка конкретно сума боргу є анульованою, рішення про анулювання кредитної заборгованості сторонами до матеріалів справи не долучено. Крім того, боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. До матеріалів справи долучено повідомлення від 31 травня 2016 року№ 5009/к/26-53-13-04-12, з якого вбачається, що [PERSON] викликалася до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо питання подання річної декларації про майновий стан та доходи, одержані як додаткове благо у 2015 році від ТОВ «Кей-Колект» на суму 1 958 181,09 грн. Жодних відомостей про те, чи відображала [PERSON] відомості про отримання додаткового блага у декларації за 2015 рік та про сплату податку на вказану суму позивачем до матеріалів справи не долучено та у позові не наведено. Таким чином, є всі підстави вважати, що анулювання боргу за повідомленням від 25 листопада 2015 року не відбулося. Крім того, [PERSON] зазначає, що на момент вчинення спірного правочину від 04 вересня 2020 року, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, прийнято розпорядження № 4302 «Про анулювання ліцензії на проведення господарської діяльності з надання фінансових послуг», а саме - надання послуг факторингу, видану ТОВ «Кей-Колект», а тому оскаржуваний правочин укладено юридичною особою, яка не мала права такий правочин вчиняти. З даного приводу суд зазначає таке. Відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61-28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». Таким чином, в даному випадку ТОВ «Кей-Колект» укладався договір купівлі-продажу, а не кредитний валютний договір, що не суперечить вимогам чинного законодавства та не є підставою для визнання укладеного правочину недійсним. Щодо посилання позивача на той факт, що її не було повідомлено належним чином про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що «за відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання». Згідно із частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків. У матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 04 вересня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бенефіт Майно» міститься вимога про усунення порушень основного зобов`язання від 05 березня 2019 року за вих № 733571, адресоване ТОВ «Кей-Колект» на адресу [PERSON] , в якому зазначено про необхідність сплатити борг за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № 11080778000. Також в даній вимозі міститься попередження, що у разі невиконання даної вимоги протягом 30-денного строку ТОВ «Кей-Колект» має намір здійснити продаж предмету іпотеки в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Крім того, в матеріалах нотаріальної справи міститься опис поштового відправлення та рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, з яких вбачається, що вказану вище вимогу про повернення боргу [PERSON] тримала 12 березня 2019 року. Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» дотрималося встановленої положеннями статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на іпотечне майно, та, враховуючи, що [PERSON] , будучи повідомленою належним чином, не вчинила жодних дій щодо повернення боргу, спірна квартира була відчужена у спосіб, передбачений положеннями статті 38 даного Закону, а тому відсутні підстави щодо визнання правочину недійсним з цих підстав. Як на ще одну підставу щодо визнання договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року недійсним, [PERSON] посилається на те, що ТОВ «Кей-Колект» під час укладення правочинів, навмисно ввів свого контрагента в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме зазначив про відсутність будь-яких прав на об`єкт нерухомості, що відчужується, у третіх осіб. Крім того, спірний договір є фіктивним, тобто вчиненим без наміру створити певні правові наслідки. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю». З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд не вбачає у діях ТОВ «Кей-Колект» факту введення ТОВ «Бенефіт Майно» в оману, оскільки в спірному договорі зазначено про те, що спірна квартира належить на праві власності [PERSON] та є іпотечним майном, що відчужується в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Щодо посилання позивача на той факт, що покупцем за даним договором до даного часу не сплачено продавцю вартість придбаної квартири, є безпідставними, оскільки у пункті 4 Договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року зазначено, що з моменту його підписання сторони не мають жодних матеріальних претензій один до одного. Згідно із статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Суд не вбачає в укладеному правочині ознак фіктивності, оскільки спірна квартира була дійсно передана ТОВ «Бенефіт Майно», яке в подальшому даний об`єкт нерухомості виставив на продаж на сайті державного підприємства «СЕТАМ», що не заперечується сторонами. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність укладеного 04 вересня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект» на ТОВ «Бенефіт Майно» договору купівлі-продажу, з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed