Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

12 листопада 2021 року до Тростянецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 листопада 2021 року прийшовши на роботу до Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області позивач отримала наказ від 08.11.2021 №56-к «Про відсторонення від роботи [PERSON]» яким її було відсторонено від роботи вчительки початкових класів з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVІD-19 без збереження заробітної плати. Оскаржуваним наказом було грубо порушено її конституційні права на працю з боку відповідача, а тому позивач змушена звернутися до суду. Наказ про відсторонення [PERSON] від роботи мотивований посиланням на: ст. 46 КЗпП, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням», наказом по Савинецькому закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти». Позивач вказує, що ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем зобов`язання щодо щеплення від COVІD-19 з боку працівника немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності такого щеплення. Вважає цей наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки її відсторонення від улюбленої роботи порушує конституційні права [PERSON] , та позбавляє засобів для існування її та її родину, де вона є єдиною годувальницею. Позивачка вказує, що вакцинація від COVІD-19 є абсолютно добровільною і ніхто не може бути примушений до участі у клінічних випробуваннях, таким чином вимоги які містяться в оскаржуваному наказі мають ознаки злочину. Вимоги ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» на які посилається наказ, передбачають вакцинацію обов`язковими профілактичними щепленнями в переліку яким відсутнє щеплення від COVІD-19. Зазначає, що законодавством не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVІD-19, а тому такий наказ є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. Окрім цього, незаконним відстороненням її від роботи відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку вона оцінює в 90000 грн., оскільки відповідач залишив її від улюбленої роботи та єдиного джерела існування. Враховуючи викладене [PERSON] просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ від 08.11.2021 №56-к «Про відсторонення від роботи [PERSON]» та поновити її на роботі вчительки початкових класів Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області; - стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи з 08.11.2021 по день ухвалення рішення суду; - стягнути з відповідача 90000 гривень завданої моральної шкоди; - стягнути з відповідача 20000 гривень за надання професійної правничої допомоги адвокатом; - допустити рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи до негайного виконання в порядку ч. 1 та ч. 2 ст. 430 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області відповідні документи. Ухвалою суду від 05 січня 2022 року в задоволенні клопотання Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області про залучення третьої особи відмовлено. 09 грудня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. Зі змісту позовної заяви і доданих до неї документів слідує, що позивача не було звільнено з роботи, а лише відсторонено від неї. Відсторонення від роботи мало місце у зв`язку з набуттям чинності п.41 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236» на виконання якої позивача було відсторонено від роботи, оскільки остання відмовилася від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVІD-19, як така, що не має абсолютного протипоказання до проведення щеплення. Позивач є вчителем початкової школи та згідно з Наказом МОЗ №2153 від 04.10.2021 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» працівники закладів освіти всіх рівнів, незалежно від типу та форми власності, мають обов`язково отримати щеплення проти COVІD-19. Відповідач зазначає, що в повній мірі дотримався вимог чинного законодавства щодо відсторонення [PERSON] від займаної посади, та можна дійти висновку, що позивач фактично оспорює правомірність урядових рішень про запровадження обов`язкової вакцинації певної категорії громадян, спрямованої на захист населення від COVІD-19. Зазначає, що інші співробітники закладу були своєчасно вакциновані, адже відсутність щеплення порушує права усіх учасників освітнього процесу. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час незаконного вимушеного прогулу, то за змістом приписів КЗпП та ЗУ «Про оплату праці», це є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання ним трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівнику така заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Відносно стягнення моральної шкоди, відповідач вказує, що позивач не надала жодних доказів, що свідчили б про завдану їй моральну шкоду, як то медичні довідки, висновки експертів та інше, що підтверджують обставини, які мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди. Відповідач може повернутися до роботи, одразу після проходження курсу вакцинації, від якого вона сама відмовилася, чим фактично сама завдала собі моральної шкоди. Відповідь на відзив не надходила. 22 грудня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення про неспівмірність витрат на правничу допомогу (вх. №7774/21 від 22.12.2021). Відповідач з посиланням на правову позицію ВС та практику ЄСПЛ щодо відшкодування лише витрат на правову допомогу, які мають розумний розмір, зазначає, що заявлені витрати є завищеними, необґрунтованими і неспівмірними з витраченим часом, а відтак підлягають пропорційному зменшенню. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Дудін Л. В. позов підтримали в повному обсязі, просили його задоволити. Додатково повідомили, що винесення відповідачем незаконного наказу змусило звернутися з позовом до суду, як наслідок позивач понесла судові витрати на правову допомогу і на сплату судового збору, в той час, як її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, яка є єдиним джерелом доходу позивача. Також [PERSON] зазначила, що відстороненням завдано моральну шкоду, адже вона має безперервний трудовий шлях у Савинецькому закладі освіти, робота є єдиним і основним джерелом існування, заміна вчителя для учнів 2-го класу впливає на рівень успішності і навчальний процес, адже в юному віці звикли до своєї вчительки, а також зазначає, що батьки дітей постійно їй телефонують з проханням повернутися до роботи. Представник відповідача Майданик М. О. в судове засідання не з`явився, разом з тим подав клопотання про розгляд справи без його участі, в якому просив відмовити у задоволенні позову, та підтримав клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, з урахуванням необхідності дотримання принципу розумності та співмірності (вх. №63/22 від 05.01.2022). Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В силу ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Судом встановлено наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] з 19 серпня 2002 року працює вчителем початкових класів Савинецької СЗОШ І-ІІІ ступенів (а.с.5-13, 60). Наказом Савинецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької від 03.11.2021 №25 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» вирішено допустити до роботи з 08 листопада 2021 року працівників закладу загальної середньої освіти, які мають підтверджуючі документи щеплення проти COVID-19. З посиланням на статтю 46 КЗпП, частину 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 та пункт 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказ по управлінню освіти, культури, туризму, молоді та спорту Тростянецької селищної ради від 01.11.2021 №384, просили до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. В наказі йдеться про те, що працівників закладу загальної середньої освіти, які не мають підтверджуючих документів про щеплення проти COVID-19 відсторонити від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.65-66). 04 листопада 2021 року складено акт затверджений директором Савинецького ЗЗСО І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області Майдаником М. О. зі змісту якого випливає, що [PERSON] відмовилася від підписання наказу від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» (а.с. 67). 05 листопада 2021 року [PERSON] на ім`я директора Савинецького ЗЗСО І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області Майданика М. О. написала заяву про відмову надати інформацію про стан здоров`я, що складає медичну таємницю та недопущення вчинення протиправних дій (а.с. 16-18). 08 листопада 2021 року Савинецьким ЗЗСО І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області виданий наказ №56-к, яким, [PERSON] була відсторонена від роботи вчителя початкових класів з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. Підставою для видання наказу вказаний наказ по Савинецькому закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» (а.с. 15). 08 листопада 2021 року в Савинецькому ЗЗСО І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області складено акт про те, що станом на 8.15 год. 08.11.2021 учителька початкових класів, зокрема, [PERSON] не надала жодних підтверджуючих документів (сертифікат про вакцинацію, довідка про перше щеплення, довідку про протипоказання до щеплення) про наявність або відсутність щеплення проти COVID-19, а тому відповідно до наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказом по управлінню освіти, культури, туризму, молоді та спорту Тростянецької селищної ради від 01.11.2021 №384, наказом по закладу «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» від 03.11.2021 №85, вона підлягає відстороненню від роботи, без збереження заробітної плати (а.с. 68). Як зазначалась вище, підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивачки [PERSON] у наказі №56-к від 08.11.2021 стало посилання на наказ по Савинецькому закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» в якому повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, при відсторонені позивачки директор керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказом по Савинецькому закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти». По-перше, статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. По-друге, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року №1645-III як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. При цьому у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Враховуючи наведене вище, посилання відповідача у наказі №56-к від 08.11.2021 як на підставу для відсторонення позивачки від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 03.11.2021, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року №1645-III. І навпаки, наказ №56-к від 08.11.2021 про відсторонення [PERSON] від виконання роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивачки здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Наведені обставини також свідчать про те, що відповідачем не дотримано порядку відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, яке не є обов`язковим у розумінні статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року №1645-III. По-третє, у пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 (в редакції, визначеній постановою від 20 жовтня 2021 року №1096, яка діяла на час виникнення спірних відносин) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Тобто така редакція постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 набрала чинності з 08 листопада 2021 року, а саме в день фактичного винесення оскаржуваного наказу про відсторонення позивача. Варто звернути увагу на те, що відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. По-четверте, за Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Тобто, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Положення п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В оскаржуваному наказі відсутні посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи. Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 №551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 05.11.2021 є незаконним. Варто зазначити, що за результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку,і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало: п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть. п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися; п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ. В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав учасників освітнього процесу. По-п`яте, за відсутності в матеріалах справи доказів делегування органом місцевого самоврядування повноважень, визначених статтею 5 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» управлінню освіти, культури, туризму, молоді та спорту Тростянецької селищної ради, суд також вважає некоректним посилання відповідача, на наказ цього органу від 01.11.2021 №384. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. В даній справі, суд вважає, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами. Крім того, наказ по Савинецькому ЗЗСО І-ІІІ ступенів «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» від 03.11.2021 №85, зокрема, містить вимогу працівнику до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у повідомленні конструкції прохання, викладені у подальшому наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей. Разом з тим, Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні. Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо. Суд бере до уваги те, що [PERSON] 05.11.2021 написала на ім`я директора Савинецького ЗЗСО І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області Майданика М. О. заяву про відмову надати інформацію про стан здоров`я, що складає медичну таємницю та недопущення вчинення протиправних дій. Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За таких обставин, вимога відповідача до позивачки надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням вимог статті 19 Конституції України, права позивачки на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Варто також зазначити, що позивачу - [PERSON] стало відомо про наказ від 03.11.2021 №85 «Про попередження щодо відсторонення працівників закладу освіти» 04.11.2021, про що свідчить акт складений в Савинецькому ЗЗСО І-ІІІ ступенів від 04.11.2021, 05.11.2021 [PERSON] написала заяву про відмову надати інформацію про стан здоров`я, що складає медичну таємницю та недопущення вчинення протиправних дій, 06-07.11.2021 вихідні дні, а в понеділок - 08.11.2021 було винесено оскаржуваний наказ. В той час, як в Україні довідки про наявність протипоказань до вакцинації від COVID-19 почали видавати з 08 листопада 2021 року. Пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 також набрав чинності 08 листопада 2021 року. Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивачу не було надано строку на виконання наказу, а відповідач, як роботодавець не сприяв цьому. В судовому засіданні позивач зазначила, що 03.11.2021 вона звернулася до сімейного лікаря з проханням надати їй медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, однак він їй повідомив, що такий висновок надати не може у зв`язку із відсутністю встановленої форми висновку. Як встановлено судовим розглядом, акт від 04.11.2021 складений не в присутності позивача. [PERSON] стверджує, що 04.11.2021 директор школи Майданик М. О. зустрів її в приміщенні школи і запропонував підписати наказ від 03.11.2021 №85, однак вона відмовилась від його підписання, оскільки вважала вимоги наведені в ньому незаконними, при цьому жодних свідків відмови від підписання не було. Більше того, в судовому засіданні [PERSON] стверджувала, що 08.11.2021 вона прийшла на роботу, до першого уроку вручила директору заяву написану нею 05.11.2021 і проводила урок відповідно до розкладу. Перед другим уроком її викликав директор і ознайомив з оскаржуваним наказом №56-к від 08.11.2021, в той час, як зі змісту акту складеного в Савинецькому ЗЗСО І-ІІІ ступенів від 08.11.2021 зазначено, що станом на 08 год. 15 хв. учителька початкових класів [PERSON] не надала жодних підтверджуючих документів про наявність або відсутність щеплення проти COVID-19. Позивач наполягає на тому, що деякі члени комісії, що підписали акт від 08.11.2021 о 08 год. 15 хв. не були на роботі, відповідно не могли засвідчити факти, що висвітлені в акті. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 наголосив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. В п.п.3.2 п.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 в справі №1-14/2020(230/20), констатовано, що згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Ураховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, порушення порядку відсторонення від виконання посадових обов`язків, встановленого Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», прав позивачки на працю, приватне життя, суд вважає вимоги позивачки [PERSON] правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання незаконним та скасування наказу №56-к від 08.11.2021 про її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19. При цьому суд не приймає до уваги позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оскільки вона суперечить обставинам, встановленим судом у судовому засіданні. Враховуючи те, що оскаржуваним наказом позивачку не звільнено з роботи на посаді вчительки початкових класів, її вимога про поновлення на роботі підлягає відхиленню. Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження №61-13444св19) зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16, провадження №12-301гс18. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи, водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця. Зі змісту відзиву на позов випливає, що навчання дітей здійснюється в повній мірі вчителями [PERSON] , [PERSON] , відповідно до наказу №86 від 08.11.2021. Разом з тим, судом встановлено, що в період з 08.11.2021 - дня відсторонення від роботи позивача, останній було призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного Наказу від 08.11.2021 №56-к про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому суд, в даній ситуації за аналогією закону вважає можливим застосувати положення статті 235 Кодексу законів про працю України. За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. З метою ефективного захисту порушених прав позивачки [PERSON] , виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача Савинецький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької селищної ради Вінницької області на користь позивачки [PERSON] виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 08 листопада 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, щодо задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Разом з тим, посилання представника відповідача у відзиві на лист Державної служби України з питань праці у відповідь на запит освітнього омбудсмена України, оцінюється судом критично, адже листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, мають лише інформаційний характер та не встановлюють правових норм. Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи, підлягає до задоволення вимога про допуск рішення в цій частині до негайного виконання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 430 ЦПК України. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, яку оцінено в 90000 грн. суд зазначає таке. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, зокрема моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2). За змістом частин 3, 4 статті 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Водночас до встановлених законом випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відноситься випадок її заподіяння внаслідок, зокрема, неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК) або дій їх посадових чи службових осіб (стаття 1174 ЦК). Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. За змістом частини 4 статті 23 ЦК при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Таким чином, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, така позиція знайшла своє відображення в Постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року по справі №580/1617/19. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на обставини заподіяння її моральної шкоди внаслідок залишення позивача без улюбленої роботи та єдиного джерела існування, що призводить до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків, оскільки працювала у відповідача 36 років та таке вимушене та безпідставне відсторонення від роботи вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та пошуків якихось інших тимчасових заробітків, що доволі тяжко в її віці. Враховуючи наведені вище положення чинного законодавства, якими урегульовано питання відшкодування моральної шкоди та підстави такого відшкодування, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині задововенню не підлягає. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в фіксованому розмірі 20000 грн. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. В силу положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат, [PERSON] додає до матеріалів справи договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 12.11.2021, квитанцію до прибуткового касового ордера №13/11/21, акт приймання-передачі надання професійної правничої допомоги від 12.11.2021 (а.с.19-22). При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд вважає, що розмір гонорару в 20000 грн. є необґрунтованим та явно завищеним. Окрім того, представником відповідача було заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, з урахуванням необхідності дотримання принципу розумності та співмірності. Велика Палата ВС в постанові по справі №755/9215/15-ц 19.02.2020 висловилася, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі ж критерії застосовує ЄСПЛ у своїх рішеннях. Оцінюючи обґрунтованість витрат на правничу допомогу та пропорційність до предмету позову з урахуванням значення справи для сторін, беручи до уваги часткове задоволення позову та доводи заяви відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру компенсації витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 3000 грн. Враховуючи, що позивач при подачі позову, в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, а тому оскільки сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). З огляду на те, що позов задоволено частково, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави, варто стягнути судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial