Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

у грудні 2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2014 року по липень 2021 року; визнати [PERSON] наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] замість попереднього наймача [PERSON] та зобов`язати Київську міську раду укласти з [PERSON] договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю, головним наймачем якої була [PERSON] , при цьому до листопада 2021 р. позивач в ній проживає з 2014 р. та вела спільне господарство з [PERSON] , сплачувала комунальні послуги, а з 13.07.2021 позивач була зареєстрована у вказаній квартирі, проте [INFO] [PERSON] померла згідно чого, позивач взяла на себе всі витрати по вихованню померлої, продовжуючи прожити у вказаній квартирі утримуючи її та здійснювати всі обов`язки наймача, оскільки спірне житлове приміщення є єдиним місцем її проживання, згідно чого 13.07.2021 [PERSON] , звернулася до управління (Центру) надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві із заявою про реєстрацію місця проживання та одночасним зняттям з попередньої реєстрації, так як у [PERSON] була заява від [PERSON] щодо надання згоди зареєструвати позивача за вказаною адресою, проте Святошинська РДА у м. Києві 04.11.2021 повідомила позивача про скасування реєстрації місця проживання у зв`язку із тим, що станом на дату подачі заяви [PERSON] , яка слугувала підставою для реєстрації її місця проживання, втратила чинність 11.07.2021 на підставі чого було проведено процедуру скасування реєстрації місця проживання позивача. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2021 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 47). 12.01.2021 від третьої особи по справі надійшли пояснення щодо предмету позову, в яких КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» заперечує проти позовних вимог, оскільки визання особи наймачем за договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача, у випадку смерті останнього, можливе за умови, якщо особа є членом сім`ї наймача або вселився до житлового приміщення як член сім`ї наймача у встановленому законом порядку , при цьому особа, яка не є членом сім`ї наймача, набуває рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням за умови дотримання порядку вселення такої особи в житло, наявності факту спільного проживання з наймачем, ведення спільного господарства, наявності, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла тощо, проте позивач не наводить жодних належних, достатніх доказів, які б безпосередньо свідчили про стверджувальні нею обставини. Ухвалою від 19.01.2022 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 63). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заперечень, заяв та відзиву та позовну заяву подано до суду не було. Представник третьої особи заперечувала проти позовних вимог, оскільки вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими,щ о не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] видала довіреність від 01.07.2021, яка посвідчена Палюшкевич В.М., старостою виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, зареєстровано в реєстрі №7, згідно якої уповноважила [PERSON] , [INFO] на представництво інтересів в державній міграційній службі та в центрі надання адміністративних послуг м. Києва, а також надала згоду та доручила зареєструвати місце проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Також, [PERSON] на підставі заяви від 01.07.2021 посвідченої [PERSON] , старостою виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, зареєстровано в реєстрі №8 згідно якої надала згоду зареєструвати місце проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Крім цього, [PERSON] видала довіреність, яка посвідчена ПН КМНО Похитайло О.О., зареєстрованої в реєстрі №568 від 21.05.2021 на [PERSON] , згідно якої уповноважила останню бути її представником (а.с. 16, 17). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 23). Внаслідок чого, після смерті [PERSON] , надані нею документи щодо представництва, а також щодо згоди на реєстрацію позивача у спірній квартирі, втратили свою чинність на підставі ст. 248 ЦК України. 04.11.2021 за вих. № 3330/26 Святошинською РДА у м. Києві здійснено повідомлення про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , оскільки за результатами проведеної перевірки підстав реєстрації місця проживання осіб за 2021 р. заявником вислано, що реєстрації [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] проведено з порушенням вимог законодавства, а саме: [PERSON] , звернулася до управління (Центру) надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві із довіреністю, яка слугувала підставою для реєстрації ї місця проживання, втратила чинність 11.07.2021, відповідно до ст. 248 ЦК України на підставі чого було проведено процедуру скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , так як нею надано недостовірні відомості та приховано факт смерті [PERSON] (а.с. 18). 18.10.2021 ДОБ України видано довідку №100.40/0124/3-23/2503 згідно якої встановлено, що [PERSON] не значиться у списку громадян, які мають право на приватизацію житла (а.с. 19). У відповідь на адвокатський запит [PERSON] від 27.08.2021 №02/08 щодо видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , Бучанський ВДРАЦС у Бучанському районі Київської області надав лист від 31.08.2021 №3399/21.7-28 про те, що у поданих документах вбачається, що [PERSON] не є родичем померлої особи та не маж права на отримання повторно свідоцтва про смерть (а.с. 31). У відповідь на адвокатський запит [PERSON] від 27.08.2021 №01/08 щодо видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] Бучанський ВДРАЦС у Бучанському районі Київської області надав лист від 31.08.2021 №3400/21.7-28 про те, що у поданих документах вбачається, що [PERSON] не є родичем померлої особи та не маж права на отримання повторно свідоцтва про смерть (а.с. 33). У відповідь на адвокатський запит [PERSON] від 27.08.2021 №01/08 щодо видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , Бучанський ВДРАЦС у Бучанському районі Київської області надав лист від 31.08.2021 №3401/21.7-28 про те, що у поданих документах вбачається, що [PERSON] не є родичем померлої особи та не маж права на отримання повторно свідоцтва про смерть (а.с. 34). Тобто, зазначені відповіді підтверджують факт того, що позивач не є родичем померлої [PERSON] та не має право отримувати документи, які її стосуються. Зважаючи на зазначені обставини, [PERSON] , звернулася із заявою до керівника органу приватизації Святошинського району м. Києва в якій просила оформити передачу в приватну ( спільну, сумісну, спільну часткову) власність квартиру (будинок), яке вона займає (а.с. 35). Також, [PERSON] , звернулася із заявою від 07.12.2021 до КМР в якій просила укласти із нею, договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначена квартира перебуває на її утриманні, а також вона здійсню всі умови наймача, продовжуючи в ній проживати (а.с. 36). Однак позивачем не надано будь-якого рішення КМР, прийнятого за результатами вказаної заяви. Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК Української РСР) та іншими актами законодавства. За приписами ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частинами 1, 2 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову повідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно ст. 65 ст. 64 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм житлового законодавства дає підстави для висновку, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи вселилися в жиле приміщення у встановленому законом порядку, постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство, були визнані членами сім`ї наймача та не було встановлено певного порядку користування жилим приміщенням. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» / з відповідними змінами / предметом доказування у справах про визнання права користування приміщенням, зміну, розірвання договору найму є: укладення наймачем договору найму жилого приміщення;- вселення позивача у спірне приміщення у встановленому порядку і фактичне проживання в ньому; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним приміщенням на момент вселення, їх згода на вселення; умови та порядок вселення позивача, користування ним спірним приміщенням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. У постанові від 19.09.2018 №182/8114/15-ц Верховний Суду дійшов висновку, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між вказаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12. За приписом ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Верховний Суд України у постанові Пленуму № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» також роз`яснив, що наявність чи відсутність прописки (зараз - реєстрації) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Внаслідок чого, факт надання згоди на реєстрацію місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі не є беззперечним доказом, що засвідчує факт згоди на вселення позивача до житлового приміщення саме як члена сім`ї наймача, а також позивач ніяким чином не довела той факт, що вона здійснювала користування житловим приміщенням в якості онуки наймача. До того ж документи, надані позивачем про реєстрацію місця проживання, подані вже після смерті [PERSON] , внаслідок чого вони втратили свою чинність на момент подачі, що стало правомірною підставою для скасування рішення про реєстрацію позивача за вказаною адресою, однак як вбачається із матеріалів справи, таке рішення позивачем не було оскаржено та не вчиненно будь-яких інших дій щодо не згоди із таким рішенням. Крім того суд не бере до уваги посилання позивача про оплату нею комунальних послуг, наданих в квартиру, оскільки вказані квитанції, що долучені до матеріалів справи, виписані на прізвище « [PERSON] », у зв`язку із чим, суд позбавлений можливості встановити ким саме та за які кошти були сплачені комунальні послуги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, які б стали підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed