Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

1. Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. Представник [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступне. 09.06.2012 між сторонами був укладений шлюб. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02.11.2021 по справі № 428/8847/21 шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі був придбаний об`єкт нерухомого майна - однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Виходячи зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2015 покупцем квартири є [PERSON] . Згідно п. 10 договору придбання квартири вчинене за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій 28.10.2015 засвідчено приватним нотаріусом Кутовою К.О. та зареєстровано за № 2543. Крім того, сторонами 05.02.2020 придбано транспортний засіб NISSAN NOTE, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VІN-код: [NUMBER] , який з моменту його придбання було зареєстровано особисто за відповідачем [PERSON] . Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та про його поділ між ними не досягнуто згоди. Спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та перебуває в її користуванні, а тому визнання за позивачем права власності на автомобіль не призведе до поновлення прав позивача в суді. Поділ автомобіля можливий шляхом стягнення з відповідача 1/2 частки його вартості. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить: - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та транспортний засіб - автомобіль NISSAN NOTE, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VІN-код: [NUMBER] . - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу - автомобілю NISSAN NOTE, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VІN-код: [NUMBER] в розмірі 77275,58 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 1102,43 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. 1.2. Представник відповідача надала відзив, у якому вказала, що окрім спірної квартири [ADDRESS] , позивач має у власності квартиру [ADDRESS] по сусідству в цьому ж будинку. Вхід у квартиру [ADDRESS] був закладений, а єдиним входом до обох квартир є вхід з квартири [ADDRESS] , несуча стіна між квартирами знесена. Отже, спірна квартира є частиною самочинно збудованого об`єкта нерухомості, а тому не може бути предметом цивільного обороту і її поділ є неможливим до усунення статусу самочинного будівництва. Щодо поділу автомобіля спір відсутній, відповідач не заперечує проти задоволення вимог в цій частині. 1.3. Представник позивача надав письмові заперечення, в яких вказав, що позовні вимоги про поділ спірної квартири в натурі не заявляються. Вимоги стосуються лише визнання права спільної часткової власності на спірну квартиру за позивачем та відповідачем, а не поділу майна в натурі шляхом його фактичного виділу. Несуча стіна між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] не демонтована, квартири не об`єднані, ніякого нового об`єкта нерухомості не виникло. 1.4. Ухвалою суду від 20.01.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, було відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про допит свідків та призначення експертизи у справі з метою встановлення факту перепланування спірної квартири. Ухвала суду обґрунтована тим, що наявних у справі доказів достатньо для всебічного та об`єктивного вирішення справи. 1.5. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Позивач додатково пояснив, що спірна квартира дійсно має прохід без двері у квартиру [ADDRESS] , який зображений на фотографії, наданій представником відповідача. Відповідач дійсно заклала вхід у квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира [ADDRESS] продовжує залишатися окремим об`єктом нерухомого майна, записи з відповідного державного реєстру про неї не вилучені. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві. Не заперечувала проти задоволення вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіля та стягнення з відповідача вартості 1/2 частки автомобіля, яка належить позивачу. Крім того, представник відповідача висловила заперечення з приводу відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вони є значно завищеними. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09.06.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.06.2012. Прізвище чоловіка та дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] . Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02.11.2021 по справі № 428/8847/21 шлюб між сторонами розірвано, що не заперечувалося жодною із сторін. 2.2. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири серії НАС №020089, укладеного 29.10.2015 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - продавці) та [PERSON] (далі - покупець) продавці продали, а покупець купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З п. 10 договору вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Кутовою К.О. 28.10.2015 а р. №2543, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Вищевказаний договір купівлі-продажу квартири був посвідчений 29.10.2015 приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Кутовою К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2550. 2.3. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів № 31/12-442-1979 від 23.10.2021, транспортний засіб - автомобіль марки NISSAN NOTE, 2007 року випуску, № двигуна [NUMBER] , зареєстрований 05.02.2020 за [PERSON] . Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 67 про оцінку транспортного засобу, складеного 01.11.2021 судовим експертом Бондаренко О.А., середня ринкова ціна автомобіля NISSAN NOTE, 2007 року випуску, VІN-код: [NUMBER] , на дату оцінки може становити 154551 грн. 15 коп. 3. Релевантні джерела права 3.1. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 3.2. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. 3.3. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. 3.4. У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 вказано, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. 4. Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. На підставі вищенаведених письмових доказів суд дійшов висновку про те, що придбане сторонами під час шлюбу майно, а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , та транспортний засіб - автомобіль NISSAN NOTE, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VІN-код: [NUMBER] , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділув порядку статті 70 СК України. До суду не було надано жодних доказів на користь того, що спірна квартира або автомобіль належать одному із подружжя особисто. Запропонований позивачем спосіб поділу неподільної речі - автомобіля, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля не порушує права відповідача та, на думку суду, враховує інтереси сторін, а також норми статей 71 СК України та 364 ЦК України. Вартість автомобіля визначена шляхом проведення експертного дослідження та не викликає у суду сумнівів. Представник відповідача у відзиві прямо вказала, що відповідач не заперечує проти задоволення вимог, які стосуються поділу транспортного засобу. Поділ між сторонами спірної квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частку квартири також не порушує прав сторін. Вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому обставинам справи відповідає переведення правого режиму спільної власності на цю квартиру із сумісної власності без визначення часток співвласників в часткову власність із визначенням часток у праві власності. 4.2. Стосовно тверджень представника відповідача про те, що окрім спірної квартири [ADDRESS] , позивач має у власності квартиру [ADDRESS] і вхід у квартиру [ADDRESS] був закладений, а несуча стіна між квартирами знесена, суд зазначає наступне. В судовому засіданні позивач вказав, що спірна квартира дійсно має прохід без двері у квартиру [ADDRESS] , який зображений на фотографії, наданій представником відповідача. Відповідач дійсно заклала вхід у квартиру [ADDRESS] . Суд зазначає, що спірна квартира [ADDRESS] , навіть в разі наявності проходу з цієї квартиру у іншу квартиру, не втратила статусу окремого об`єкта нерухомого майна та не набула статусу самочинно збудованого об`єкта, як про це вказує представник відповідача. Дійсно, згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Разом з тим, вказана норма стосується того об`єкта нерухомого майна, який виник в результаті самочинного будівництва, а не тих об`єктів, за допомогою яких могло бути здійснено будівництво. Тобто, в разі самочинного створення проходу з однієї квартири до іншої та одночасного закладення входу до однієї із квартир, власники цих квартир не набувають права власності на «об`єднану квартиру», проте залишаються власниками тих квартир, які були об`єднані. Таким чином, спірна квартира може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а за кожною із сторін може бути визнано право власності на ідеальну 1/2 частку цієї квартири. Відомості про спірну квартиру не виключалися з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Фактичне об`єднання цієї квартири з іншою квартирою може мати значення для вирішення питання про порядок користування квартирою одним із співвласників, проте не має значення для вирішення питання про визначення часток у праві спільної часткової власності сторін на квартиру. 4.3. Підводячи підсумок, суд вважає, що позовні [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя належить задовольнити у повному обсязі. При цьому, з метою забезпечення зрозумілості судового рішення та його наслідків, суд вважає за необхідне роз`яснити, що після отримання [PERSON] від [PERSON] грошової компенсації вартості його частки у праві спільної власності на автомобіль, цей автомобіль в порядку статті 364 ЦК України переходить у одноособову власність [PERSON] , а право власності [PERSON] на частку у праві спільної власності на цей автомобіль припиняється. 5. Розподіл судових витрат 5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №46 від 19.11.2021 про сплату судового збору у сумі 1102 грн. 50 коп. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1102 грн. 43 коп. - пропорційно розміру заявлених та задоволених вимог. 5.2. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представник позивача у позовній заяві вказав про наявність у позивача витрат на правничу допомогу. Зокрема, представником позивача надано копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №14/20, укладеного позивачем 01.10.2021 із адвокатом Акіньшиним Д.В. Зі змісту вказаного договору вбачається, що адвокат зобов`язався здійснювати представництво, захист цивільних прав та законних інтересів клієнта та/або надавати інші види правової (професійної правничої) допомоги клієнту, пов`язані з поділом у судовому порядку належного клієнту майна, що є об`єктом права його спільної сумісної власності з громадянкою [PERSON] , а клієнт зобов`язався оплатити надану адвокатом правову допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. Пунктом 4.2. договору визначено, що розмір винагороди (гонорару) адвоката за цим договором складає 15000 грн. Копією квитанції №24 від 05.10.2021 підтверджується факт сплати позивачем на користь адвоката Акіньшина Д.В. гонорару за вищевказаним договором в сумі 15000 грн. Однак, суд звертає увагу на те, що представник позивача або позивач всупереч вимог ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України не надали детального опису робіт для визначення розміру витрат на правничу допомогу. Без такого опису суд позбавлений можливості встановити складність та обсяг фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, що був витрачений на виконання цих робіт (надання послуг). Розділ 2 договору про надання правової допомоги не замінює собою опис робіт, оскільки в цьому розділі лише перелічуються повноваження адвоката, проте не вказано які з цих повноважень та в якому обсязі використав адвокат. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 23.11.2020 по справі № 638/7748/18. В підсумку, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача суми в розмірі 15000 грн. в якості витрат за отримання позивачем правової допомоги.

Outcome: approved