Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2013 року у розмірі 130 179 грн. 85 коп. та судові витрати у розмірі 2 102 грн. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву від 05.10.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31.01.2020 року становить 336 265,48 грн., яка складається з наступного: 1 972,50 грн. - заборгованість за кредитом; 328 474,74 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5 818,24 грн. - заборгованість за пенею. Позивач зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 130 179,85 грн., яка складається з наступного: 1 972,50 грн. - заборгованість за кредитом; 128 207,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05.10.2013 року по 30.12.2018 року. Позивач вказує, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Заочним рішенням від 20.07.2020 позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено, стягнуто з [PERSON] 130 179,85 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 30.09.2021 за заявою відповідача вказане заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду. В своїй заяві від 17.09.2021 відповідач зазначає, що не був ознайомлений з «Умовами і правилами надання банківських послуг», не підписував жодну редакцію таких Умов і правил, отже вважає, що жодні істотні умови кредитного договору не узгоджені - ані розмір процентної ставки, ані строк дії договору. Вважав, що в даному випадку застосуванню підлягає правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17. З тих самих підстав не погоджується і з самим розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що банк безпідставно нараховує проценти, застосовує різні коефіцієнти, декілька видів пені в односторонньому порядку. Вважає, що розрахунок суперечить вимогами ЦК України, в ньому відсутнє математичне обґрунтування, дані про особу, що здійснила розрахунок, тощо. Також відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. В заяві [PERSON] зазначає, що з 2013 року не вступав у конклюдентні дії з банком, позов подано лише у 2020 році - з пропуском строку позовної давності, тому позивач просив відмовити у позові повністю. Крім того відповідач просить вирішити питання про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 5000.00 грн. На підтвердження понесення витрат у зазначеній сумі надав квитанцію, акт приймання-передачі виконаних робіт, договір про надання правничої допомоги. Від позивача надійшли письмові заперечення, в яких позивач зазначає, що заява про оформлення кредиту підписується повнолітньою дієздатною особою, яка своїм підписом підтверджує, що ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, які в сукупності з заявою і складають договір. Звертає увагу, що слід розрізняти поняття кредитний договір та картковий рахунок. Так кредитний договір пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Так, кредитний договір є чинним, а заперечення відповідача не обґрунтовані. Щодо строків позовної давності, позивач зазначає, що п.1.1.7.31 Умов і правил цей строк збільшено до 50 років. Також вважає, що позов в будь якому разі подано в межах встановленого законом строку, оскільки строк дії картки спливає в останній день серпня 2017 року, а позов подано у березні 2020 року. Щодо витрат на правничу допомогу, представник позивача вважав, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів фактичного здійснення цих витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про їх відшкодування. В подальшому представник позивача надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кудін О.М. також в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача [PERSON] , в задоволенні позову просив відмовити. Заходи забезпечення позову та доказів не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 05.10.2013 року відповідачем було подано анкету-заяву до АТ «ПРИВАТБАНК» про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. З заяви вбачається, що [PERSON] своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений і згоден з умовами надання банківських послуг, а також з пам`яткою клієнта, умовами, правилами надання банківських послуг та тарифами, які разом із заявою складають договір про надання банківських послуг /а.с. 11/. Відповідно до укладеного договору від 05.10.2013 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої обов`язки виконав в повному обсязі, шляхом надання відповідачу можливості розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач прийняв на себе зобов`язання: погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах передбачених цим договором - відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і Правил надання банківських послуг; у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку - відповідно до п.2.1.1.5.6 Умов і Правил надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п.п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зніму за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору. [PERSON] умови кредитного договору не виконав, та відповідно до наданого розрахунку за відповідачем рахується заборгованість, яка станом на 31.01.2020 року становить 336 265,48 грн., при цьому позивач просить стягнути заборгованість за період з 05.10.2013 року по 30.12.2018 року у сумі 130 179,85 грн., яка складається з наступного: 1 972,50 грн. - заборгованість за кредитом; 128 207,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Наявність заборгованості у зазначеному розмірі підтверджується розрахунком заборгованості, довідкою про рух коштів. Жодних доказів, які б спростували наявність заборгованості по тілу або підтвердили її погашення /копії квитанцій, тощо/ відповідачем не надано, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку сторін довести свої вимоги або заперечення, суд вважає, що наявність заборгованості по тілу кредиту у зазначеній сумі, підтверджено належними доказами. Щодо посилання відповідача на закінчення строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки /штрафу, пені/ застосовується спеціальна позовна давність в один рік /п.1 ч.2 ст.258 ЦК України/ За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі N 161/15679/15-ц (провадження N 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою волю згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта". Твердження відповідача про те, що строк позовної давності має обраховуватись з наступного дня після спливу останнього дня місяця дії картки /в даному випадку останнього дня серпня 2017 року/ не ґрунтується на законі, тому не береться судом до уваги. Однак твердження відповідача, що за період з 2013 року та до подачі позову він не вчиняв жодних конклюдентних дій, або дій, які б свідчили про визнання ним заборгованості, також не в повній мірі відповідають дійсності. Так, виписка по рахунку відповідача свідчить про те, що 02.12.2013, 06.12.2013, 17.03.2014 він поповнював рахунок готівкою в терміналах самообслуговування. Останній платіж на погашення кредиту було здійснено особисто відповідачем 24.07.2017 року в терміналі самообслуговування за адресою: м.Богодухів, пл.Незалежності 16, що підтверджується випискою по рахунку /а.с.87-90/. В подальшому відбувалося лише самостійне списання коштів банком, що не призводить до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. Тому, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 10.03.2020 року /дата відправки позову, зазначена на поштовому штампі на конверті/, тобто в межах встановленого законом трирічного строку, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу в сумі 1972.50 грн. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості з відсотків у сумі 128207.35 грн., про що просив позивач, суд зазначає про таке. Як зазначено в ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 05.10.2013 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надано суду копію анкети-заяви відповідача /а.с. 11/, розрахунок заборгованості /а.с. 6-10/, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» /а.с. 12/, Витяг Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанк затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 /а.с. 13-36/. Разом з тим, вказані документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Так, 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Як вбачається з матеріалів справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису [PERSON] . Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача та його контактну інформацію. Довідки про умови кредитування за підписом відповідача про ознайомлення з зазначенням розміру процентів та штрафних санкцій, позивачем також суду не надано. Отже, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з відповідачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, і що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням наведеного суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів. Інші вимоги позивачем не заявлено, справу розглянуто в межах заявлених вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову складала 130179.85 грн., рішенням суду з відповідача стягнуто 1972.50 грн., тобто позовні вимоги задоволені на 1.5 %, отже підлягає стягненню судовий збір в сумі 31.53 грн. /1.5 % від 2102.00 грн. сплаченого судового збору/. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених відповідачем витрат суду надано: - копію договору про надання правничої допомоги від 17.09.2021 року, - квитанцію до прибуткового касового ордера про оплату витрат на суму 5000.00 грн., - акт приймання-передачі виконаних робіт від 21.10.2020 року. Таким чином здійснення відповідачем витрат на правничу допомогу у визначеному розмірі підтверджено належними доказами. Однак, оцінивши наведені у статті 137 ЦПК обставини, враховуючи складність справи, її значення для сторін, кількість судових засідань, обсяг наданих послуг, витрачений адвокатом час та інші істотні обставини, суд, виходячи з вимог розумності та справедливості вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідача до 2000.00 грн. На підставі приведеного вище,

Outcome: partial