Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

24.12.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за нею право власності на 2/3 частини домоволодіння та 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0106 га по [ADDRESS] ; визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину домоволодіння та 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0106 га по [ADDRESS] . На обгрунтування посилається, що з листопада 1995 року почала проживати з [PERSON] разом однією сім`єю та 03.08.2007 зареєстрували шлюб. Відразу почали проживати разом та весті спільне господарство. 29.07.2005 вона зайняла у [PERSON] грошові кошти для будівництва та реконструкції житлового будинку [ADDRESS] . 12.09.2007 за спільні з [PERSON] кошти придбали домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0106 га. З 16.10.2012 вона зареєстрована у вказаному будинку, відповідач зареєстрований за іншою адресою. За час проживання однією сім`єю покращили житлові умови, збільшили площу житлового будинку, переобладнали домоволодіння, побудували нові надвірні будівлі та значно збільшили вартість всього домоволодіння. Мирним шляхом вирішити спір про поділ майна не виявляється за можливе, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20.01.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні, у підготовче судове засідання. 25.01.2021 до суду надійшла заява представника [PERSON] - [PERSON] про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . До клопотання долучено заяву [PERSON] , в якій зазначила про те, що позов [PERSON] є штучним, оскільки її чоловік намагається ухилитися від виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова № 641/8963/19 від 23.01.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 27.04.2019 у розмірі 75201,43 грн та судових витрат. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22.02.2021 [PERSON] залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Крім того, ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22.02.2021 відмовлено відповідачу [PERSON] у прийнятті заяви про визнання позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 07.05.2021 до суду надійшли пояснення представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] , в яких вказав на фіктивність позову [PERSON] , яка полягає у наступному: Згідно договору позики від 27.04.2019 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3000 доларів США, які зобов`язався повернути через три місяці до 01.09.2019. Наразі сторони у справі намагаються уникнути виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 75201,43 грн., на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. постановою від 10.02.2020 у виконавчому провадженні № 61207097 накладено арешт на все майно боржника, а також, окремо, на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16.07.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.12.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Зміївський відділ державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 17.12.2021 від представника третьої особи Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нагорної О.О. надійшли пояснення, в яких зазначила, що позов подано з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] . Послалася на п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, відповідно до якого однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Крім того, вказала, що ВС у постанові від 11.08.2021 у справі № 723/826/19 дійшов висновку, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Поділ майна подружжя порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. У судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] наполягали на задоволенні позову з підстав, викладених у ньому. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та її представник [PERSON] просили у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у письмових поясненнях. Наполягали на тому, що сторони діють недобросовісно, оскільки проти відповідача ухвалено рішення про стягнення боргу на користь [PERSON] , на підставі якого приватним виконавцем накладено арешт, у тому числі, на спірне домоволодіння та земельну ділянку. Таким чином, їх дії направлені на уникнення виконання існуючого рішення. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Судом встановлено, що 03.08.2007 Комінтернівським відідлом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 358 (а.с. 33) 12.09.2007 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу жилого будинку з надвірними будівлями, загальною площею 349,50 кв.м, житловою площею 156,10 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-2409 (а.с. 7) Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с. 8, 15, 16) З Реєстру прав власності на нерухоме майно КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" від 19.12.2008, номер запису 4420 в книзі 40 вбачається, що загальна площа становить 349,50 кв.м, житлова площа - 156,10 кв. м. Загальна вартість нерухомого майна 432023 грн. Вказаний реєстр містить примітку про те, що загальна площа житлового будинку, яка вказана в договорі купівлі-продажу від 20.09.2007 р-р 1-2409, допущена механічна помилка, замість загальної площі 349,5 кв. м вказана загальна площа 379,5 кв.м (а.с. 17) З договору позики, укладеного 27.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути через три місяці, але не пізніше 01 вересня 2019 року (а.с. 58) 12.03.2020 [PERSON] звернулася до Основ`янського ВП Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою про те, що у період 2017-2018 р.р. невстановлена особа, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , шляхом зловживання довірою заволоділа її грошовими коштами. Відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за № 1202022060000516 від 12.03.2020 за ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 70) Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2019 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 27.04.2019 у розмірі 78669,83 грн (а.с. 51-53) Постановою про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2020 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 641/8963/19, виданого 23.01.2020 Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 27.04.2019 у ромзірі 75201,43 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 2700,00 грн, а всього 78669,83 грн (а.с. 14) Постановою про арешт майна від 10.02.2020, на виконання вищезазначеного рішення суду, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] , окрім переліка майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (а.с. 28) З листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області від 24.12.2020 за вих. № 7869 вбачається, що на виконанні перебуває виконавчий лист № 641/8963/19, виданий 23.01.2020 Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 27.04.2019 у розмірі 75201,43 грн та судових витрат, а всього 78669,83 грн. З моменту відкриття виконавчого провадження по 24.12.2020 стягнень з боржника [PERSON] за виконавчим провадженням № 61207097 не відбувалось (а.с. 59) З листа начальника Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Мінінстерства юстиції (м. Харків) з 22.10.2021 перебувають на виконанні виконавчі провадження номер за АСВП 67216866, 67217343, 67216050 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у загальному розмірі 89014,03 грн. Станом на 09.11.2021 заборгованість за [PERSON] перед стягувачем не сплачена. Декларація про доходи та майно боржником до відділу не подавалась (а.с. 177) Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ "Прот нотаріат", нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя. Згідно п.п. 6.3 п. 6. глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, договір про порядок володіння та користування спільним майном або конкретними його частинами, крім того, може бути оформлений шляхом складання самостійного документа, який є невід`ємною частиною документа, що посвідчує право власності (при укладанні договору щодо порядку володіння та користування майном, право на яке підлягає реєстрації). Відсутність неврегульованих питань щодо нерухомого майна вказує на відсутнсіть спору між сторонами, що в свою чергу призводить до виктристання приватно-правового спору як інструменту для ухилиння від публічних зобов`язань. Сторони визнали факт існування відкритих виконавчих провадженнь про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу, що, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Спеціальною нормою ст. 371 ЦК України врегульовано звернення стягнення на частку в спільній сумісній власності, відповідно до якої кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічний по суті висновок зроблений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц (провадження № 61-24103св18) зазначено, що «аналіз статей 69-71, 74 СК України дозволяє зробити висновок, що поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин». Очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (звернення з позовом про поділ майна яке є спільною сумісною власністю із заявленими вимогами про відступ від рівності часток в бік збільшення не боржника, беззаперечне визнання цього позову відповідачем, який є боржником у виконавчому провадженні) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності). Згідно з частиною шостою статті 52 Закону № 606-XIV стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до статті 377 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. Отже, вирішення питання судом про зміну розміру частки нерухомого майна у спільній сумісній власності у бік зменшення визначеної законом частки при поділі спільного сумісного майна, яка належить боржнику [PERSON] , може вплинути на права кредитора [PERSON] у процедурі звернення стянення на майно боржника, урегульованого розділом VII ЗУ "Про виконавче провадження". Таким чином, судом встановлено, що позивач, будучи обізнаною про боргові зобов`язання чоловіка, який є відповідачем у справі, звернулася до суду з позовом про поділ сумісного майна з відступленням від рівності часток, що вказує на недобросовісність дій позивачки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed