Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

17.11.2021 року [PERSON] звернулась до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що з 1985 року по 2016 рік вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.12.2016 року розірваний. В період шлюбу 30.01.1992 року, на ім`я відповідача виконавчим комітетом Новобузької міської ради було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на жилий будинок, розташований у [ADDRESS] . Зазначає, що оскільки вищевказаний будинок був надбаний в період шлюбу сторін тому він є спільною сумісною власністю подружжя. На день звернення з даним позовом до суду між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу нерухомого майна, більш того відповідач перешкоджає позивачу вільно реалізовувати своє право власності (спільне проживання у будинку неможливе) та має намір вчинити правочин щодо відчуження будинку. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.11.2021 року провадження у справі було відкрито і справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та суду пояснив, що дійсно у період шлюбних стосунків із позивачкою ними за спільні кошти було збудовано будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , право власності на який в подальшому було зареєстровано на нього. З огляду на вищезазначене проти задоволення позовних вимог не заперечував. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст.55,\~124 Конституції України\~та\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом\~ст.12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог\~ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Частиною 1\~ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ч.4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у випадку якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що з 03.08.1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новобузького районного районного суду Миколаївської області від 22.12.2016 року розірваний (а.с.10). За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було збудовано будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , на який в подальшому відповідачем було отримано свідоцтво № [NUMBER] про право власності видане 30.01.1992 року виконавчим комітетом Новобузької міської ради ( а.с.11). Дізнавшись в 2019 році про наміри відповідача вчинити правочин щодо відчудження будинку, позивачем в листопаді 2021 року було подано позовну заяву про поділ спільного майна подружжя. На час набуття майна у власність був чинним Кодекс про шлюб та сім`ю України який встановлював порядок і умови одруження, регулював особисті і майнові відносини, які виникали в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї. \~ \~ \~ \~Зокрема ст.3 КпШС України закріплено рівність прав жінки і чоловіка в Україні у сімейних відносинах, таким чином останні мають рівні особисті і майнові права. \~ \~ \~ \~Так \~ст.22\~КпШС України встановлено\~презумпцію спільної\~сумісної власності\~та остання\~визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст.29 КпШС України визначала, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення:\~про поділ\~майна в\~натурі,\~якщо це\~можливо без\~шкоди для\~його господарського\~призначення;\~ про\~розподіл речей\~між подружжям\~з урахуванням\~їх вартості\~та частки\~кожного з\~подружжя в\~спільному майні;\~про присудження\~майна в\~натурі одному\~з подружжя,\~з \~покладенням \~на нього\~обов`язку\~компенсувати другому\~з подружжя\~його частку\~грішми.\~ При\~цьому суд\~також бере\~ до\~ уваги\~ інтереси\~неповнолітніх \~ дітей\~ \~або \~ інтереси\~ \~одного \~ з\~ подружжя,\~ що\~заслуговують на\~увагу.\~ Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Разом з тим відповідно до положень ст.11 КпШС України, у випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні положення закріплені і в Сімейному кодексі України, зокрема статтею 60 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України), визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Таким чином частиною 2\~ст.60 СК України\~встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначені норми, суд вважає, що реєстрація права власності на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 Сімейного кодексу України\~та\~статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами\~статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч.1 та ч.2\~ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч.2\~ст.372 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорюватись поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Згідно роз`яснень, що містяться в п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч.3\~ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст.325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї\~Постанови\~роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. З`ясувавши обставини справи та оцінивши докази, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки вказане домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з огляду на той факт що вказане\~майно надбано\~в період\~шлюбу та\~за спільні\~кошти,\~що також\~підтвердив у\~судовому засіданні\~і відповідач, і його слід поділити у відповідності до\~ст. 70 СК України, визнавши рівними частки дружини та чоловіка, по 1/2 частці кожному. Будь-яких обставин, якими може бути обґрунтоване відступлення від рівності часток у майні відповідачем не надано. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3\~ст.372 ЦК України). З поділом нерухомого майна право спільної сумісної власності на нерухоме майно (будинок) припиняється, відповідно, нерухоме майно (будинок) набуває статусу спільної часткової власності сторін на майно, де ідеальна частка кожного рівна 1/2. Визнання в порядку поділу майна за кожним права власності на майно в ідеальній частці, що є рівною для кожного - 1/2 , не позбавляє сторони права в подальшому звернутися до суду з вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в порядку\~статті 364 ЦК України, чи про припинення права на частку у спільному майні в порядку\~статті 365 ЦК України, рівно як і не позбавляє права на укладення цивільно-правових угод щодо майна, яким вони володіють на праві спільної власності. Крім того, відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору в розмірі\~\~1339,10 грн.

Outcome: approved