Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

12.07.2021 року позивач звернувся до суду із даним позовом у якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 27.05.2021 р. №68, про надання дозволу [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , тимчасово виїжджати за межі України терміном до одного місяця; 2) стягнути з відповідача у його користь 15 000,00 грн. моральної шкоди завданої протиправним рішенням відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням суду було розірвано. Від подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Ствердив, що він проживає окремо від дитини, оскільки вважав за доречне щоб дитина, у зв`язку із своїм малолітнім віком проживала разом із матір`ю. В свою чергу зазначив, що він не позбавлений батьківських прав відносно сина, несе обов`язок по його утриманню, приймає та в подальшому бажає приймати участь у його вихованні, спілкуванні тощо. 29.04.2021 р. [PERSON] звернулася до Органу опіки та піклування Червоноградської міської ради із заявою про надання дозволу на її виїзд разом із їхнім спільним сином за кордон для оздоровлення у зв`язку із нібито ненаданням ним такого дозволу. Вказана вища заява була розглянутою та рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 27.05.2021 р. №68, було підтверджено місце проживання їхнього малолітнього сина разом із матір`ю та було надано відповідний дозвіл [PERSON] для його тимчасового виїзду за межі України.Вважає, що при постановленні оспорюваного рішення порушена процедура, а саме відповідачкою [PERSON] для вирішення питання щодо виїзду дитини за кордон подані не всі документи (відсутнє підтвердження про відправлення рекомендованого листа щодо інформування другого з батьків хто не проживає разом із дитиною про тимчасовий виїзд дитини за кордон), що свідчить про недотримання нею приписів ст. 157 СК України. Як наслідок Органу опіки та піклування Червоноградської міської ради вчинив порушення вимоги п. 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, яким регламентовано порядок підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України. Зокрема, крім іншого, останній усупереч установленого порядку не здійснив відвідування дитини за місцем її проживання, та проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), а така можливість була оскільки останньому було достовірно відомо про його місце проживання. За таких обставин вважає, що оспорюване рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області є незаконним та необґрунтованим. Разом з цим зазначає, що даним протиправним рішенням виконавчий комітет Червоноградської міської ради Львівської областіспричинив йому глибокі душевні страждання, які призвели до психічного напруження та розчарування, погіршення стану здоров`я, а тому виходячи з характеру та обсягу страждань, які він зазнає, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір завданої моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн. кожному. Ухвалою від 26.08.2021 р. судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 20.12.2021 року підготовче провадження закрито, справа призначалась до судового розгляду по суті на 21.01.2022 р.. Сторони скористались своїми правами визначеними ст. ст. 178, 179 181 ЦПК України, зокрема: 26.10.2021 р. відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву; 21.01.2022 р. позивач подав відповідь на відзив; 05.10.2021 р. представник третьої особи подав пояснення (відзив) щодо позову; Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила пославшись на те, що рішення прийнято із дотриманням вимог закону та в інтересах дитини. Відповідачка у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. При цьому ствердила, що дійсно скерувала на адресу позивача відповідний лист (нерекомендований) в якому йшлося про намір вивезти сина за межі території України, проте в неї відсутні будь-які докази, які б могли цей факт підтвердити. Також зазначила, що разом із сином перетинала державний кордон з 09.06.2021 р. по 17.06.2021 р. з метою оздоровлення дитини пов`язним із поїздкою на море. Представник третьої особи справи будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, згідно поданого пояснення (відзив) щодо позову просив розгляд справи проводити у його відсутності. Оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2013 р., який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28.11.2018 року було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 29.12.2015 р.. Згідно копії судового наказу Червоноградського міського суду Львівської області від 19.10.2018 р. (справа №459/3137/18), з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини доходу платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.10.2018 р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 27.06.2003 р. Відповідачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та разом із нею зареєстрований та проживає син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями довідок виконавчого комітету Червоноградської міської ради. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 29.04.2021 р., дитина [PERSON] , [INFO] , має хронічне захворювання та потребує санаторно-курортного лікування, відпочинок на Чорному та Середземному морях. 29.04.2021 р. відповідачка [PERSON] звернулася в Червоноградську міську раду із заявою в якій просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон разом із її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , на оздоровлення, у зв`язку з тим, що батько дитини - [PERSON] не надає їй дозволу тимчасовий виїзд дитини за межі України, що не відповідає інтересам дитини. Згідно запиту позивача від 17.06.2021 р., відповідач скерував останньому копії усіх документів на підставі яких було прийнято оспорювань рішення, що підтверджується копією листа виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області №3/38-5274/3-11 від 24.06.2021 р.. Вказані вище документи долучені позивачем до матеріалів позовної заяви. Крім іншого, до вказаної заяви відповідачка [PERSON] долучила лист адресований позивачу від 24.03.2021 р., зі змісту якого вбачається, що вона повідомила останнього про свій намір здійснити поїздку за кордон разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , для його оздоровлення в Болгарію у період часу з 10.06.2021 р. по 17.06.2021 р.. Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 06.05.2021 р. за №119, комісія розглянула заяву [PERSON] та прийшла до висновку про прийняття рішення на тимчасовий виїзд за межі України, на відпочинок [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , термін перебування за межами України не має перевищувати одного місяця. Заявницю [PERSON] повідомлено про необхідність інформування Орган опіки та піклування про повернення дитини в Україну протягом місяця з дня в`їзду в Україну та про відповідальність, передбачену ч.7 ст. 184 КУпАП за умисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України. Рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 27.05.2021 р. №68 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» (п. 24), надано дозвіл [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , тимчасово виїжджати за межі України терміном до одного місяця. В силу вимог ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України,здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Підпунктом 3 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті . Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.5 ст. 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.. Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року (далі-Порядок). Відповідно до пункту 72-1 Порядку, для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина, подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини такі документи: заяву; копію паспорта заявника; копію паспорта дитини (у разі наявності); довідку про реєстрацію місця проживання заявника (у разі коли в паспорті відсутні дані про реєстрацію місця проживання); довідку про реєстрацію місця проживання дитини; копію свідоцтва про народження дитини; копію рішення суду про розірвання шлюбу (у разі наявності); підтвердження про відправлення рекомендованого листа згідно з вимогами, передбаченими абзацом першим частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України (у разі наявності); копію документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (подається для тимчасового виїзду за межі України дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа або паліативної допомоги). Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку. Підставами для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є: неподання заявником документів, передбачених цим пунктом; наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, відповідачка [PERSON] звернувшись в Червоноградську міську раду із заявою про наданнядозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, в порушення вимог ч.5 ст. 157 СК України та п. 72-1 Порядку, достовірно знаючи про місце проживання позивача до матеріалів заяви не додала документу (рекомендованого листа), в підтвердження факту інформування останнього про свій намір тимчасово вивезти дитину за межі України на відпочинок. Долучений до матеріалів справи лист адресований позивачу від 24.03.2021 р. не свідчить про дотримання відповідачкою [PERSON] вказаних вище норм чинного законодавства України. При цьому, сторонами справи не заперечується той факт, що відповідачка [PERSON] в порушення вимог ч.5 ст. 157 СК України та п. 72-1 Порядку, не інформувала позивача шляхом надсилання рекомендованого листа про свій намір тимчасово вивезти дитину за межі України на відпочинок. На вказані вище обставини, при прийнятті оспорюваного рішення, відповідачем - виконавчим комітетом Червоноградської міської ради належної уваги не звернуто та прийнято даний лист як підтвердження про відправлення рекомендованого листа згідно з вимогами, передбаченими ч.5 ст. 157 СК України, подання якого передбачене п. 72-1 зазначеного вище Порядку. Наведене свідчить про подання заявником не усіх документів, які передбачені п. 72-1 Порядку, а неподання заявником документів, передбачених цим пунктом, є підставою для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України. Також слід звернути увагу на те, що посадові особи виконавчого комітету Червоноградської міської ради під час розгляду заяви [PERSON] щодо тимчасового виїзду дитини за межі України та прийняття висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України, не дотримувались вимог передбачених п. 72-1 зазначеного вище Порядку. Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт: відвідування дитини за місцем її проживання; проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), а така можливість була, оскільки позивач зареєстрований та проживає в м. Червонограді; надіслання позивачеві рекомендованим листом копії рішення про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України. Таким чином, не зважаючи на те, що посадові особи органу місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, дії посадових осіб виконавчого комітету Червоноградської міської ради під час вирішення ними питання про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України, на думку суду не свідчать про дотримання ними даних принципів. За таких обставин суд вважає, що вказане рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 27.05.2021 р. №68, в частині надання дозволу [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , тимчасово виїжджати за межі України терміном до одного місяця, є неправомірним, таким що не відповідає вимогам матеріального права і підлягає скасуванню. Окрім цього, судом встановлено, що на підставі оспорюваного рішення, відповідачка [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , виїжджали за межі України в Болгарію, де перебували на відпочинку, по завершенню якого повернулись на територію України. Дані обставини сторонами справи не заперечуються. Не зважаючи на те, що оспорюване рішення прийняте в інтересах дитини, а сам по собі тимчасовий виїзд дитини за кордон, виходячи з обставин справи, необхідний для всебічного розвитку дитини та її оздоровлення, досягнення такої легітимної мети не може супроводжуватись порушенням посадовими особами виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області вимог чинного законодавства України. На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пункту 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Розмір моральної шкоди входить до переліку (кола) обставин, що підлягають доказуванню в загальному порядку належними та допустимими доказами, підстав для звільнення від доказування, в цій частині, судом не встановлено. Позивач у позовній заяві вказує про те, що він зазнав моральну шкоду, яка полягає у спричиненні йому глибоких душевних страждань, які призвели до психічного напруження та розчарування, погіршення стану здоров`я. В той же час, в підтвердження вказаних вище фактів, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів. Вказані вище обставини свідчать про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між заявленою моральною шкодою та винесеним відповідачем оспорюваним рішенням. Беручи до уваги те, що позивачем не доведено належними та допустимими засобами доказування обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема ним не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, понесення моральних страждань та розмір моральної шкоди, саме лише твердження позивача про те, що моральна шкода була спричинена йому внаслідок винесення відповідачем оспорюваного рішення, не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди,а тому суд дійшов висновку, що в стягненні з відповідача моральної шкоди слід відмовити. При цьому, посилання представника позивача на висновки викладені у постанові ВС КАС від 27.11.2019 р. у справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18), як безумовну підставу для задоволення позову в цій частині, є безпідставними та такими, що зводяться до прийнятного представнику тлумачення. За таких обставин і міркувань позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем сплачено у даній справі судовий збір на загальну суму 1 816,00 грн., що підтверджується квитанціями № 33264086 від 08.07.2021 р. (908,00 грн.) та №1045001551 від 20.08.2021 р. (908,00 грн.). 07.07.2021 року між адвокатом Савкою Р.І. та Миндзя Р.С. укладено договір про надання професійної правничої допомоги №21/07/07-5. Окрім цього, адвокатом Савкою Р.І. видано ордер серії ВС №1120175 на надання правничої (правової) допомоги позивачу. Також до матеріалів справи долучено: договір про надання професійної правничої допомоги від 07.07.2021 р. укладений між адвокатом Бордюком М.Й. та Миндзя Р.С.; ордер серії ВС №1117130 на надання правничої (правової) допомоги позивачу, виданий адвокатом Бордюком М.Й.; ордер серії ВС №1076495 на надання правничої (правової) допомоги позивачу, виданий адвокатом Остриком С.О.; На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги представником позивача надано: 1) детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі від 21.01.2022 р., згідно якого вартість юридичних послуг; квитанцію АТ «ПУМБ» від 08.07.2021 р. № 33264133 про оплату послуг в сумі 1 000,00 грн.. Такі документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачем витрат, що пов`язані з правничою допомогою адвоката. Розмір таких витрат співрозмірний з обсягом та часом, об`єктивно необхідним для надання даних послуг в межах цієї справи. При цьому, представник відповідача - виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської областіжодного клопотання про зменшення відповідних витрат не заявляла. В ході судового розгляду справи, просила судові витрати не стягувати. За наведених обставин та міркувань, а також за правилами ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача - виконавчий комітет Червоноградської міської ради Львівської області. При цьому, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача - виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області у користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 908,00 грн..

Outcome: partial