Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітної плати у сумі 17 087, 40 грн, середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні у сумі 8 002, 20 грн, компенсацію моральної шкоди 10 000, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач працювала у відповідача спочатку на посаді офіціанта, потім - метрдотеля. 08 вересня 2020 року була звільнена за власним бажанням, але копію наказу їй не було вручено. При звільненні за відповідачем рахувалася заборгованість по заробітній платі у розмірі 20 795, 41 грн за період з лютого 2020 року по вересень 2020 року, яку частково погашено на суму у розмірі 3 708, 01 грн, тому станом на час звернення до суду сума боргу становить 17 087, 40 грн. Термін дії затримки розрахунку склав з дня звільнення по день звернення до суду 60 днів, тому сума середнього заробітку складає 8 002, 20 грн. Окрім цього, позивачеві довелося неодноразово звертатися до відповідача в усній формі, по телефону, але ніяких позитивних наслідків переговори не дали, тому вона звернулася до колишнього роботодавця письмово. Всі поневіряння принижують її, вона змушена витрачати час та зусилля для складання заяв, звертися до юристів, терпіти приниження. Тому позивач також просить стягнути з відповідача суму компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що заборгованість перед позивачем за період з лютого по вересень 2020 року виникла у зв`язку із введенням Урядом України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року карантину та тривалої заборони роботи суб`єктів господарювання, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо). Застосовані обмежувальні заходи суттєво вплинуло на фінансове становище ресторану, у зв`язку із чим виникла заборгованість з виплати заробітної плати не лише перед позивачем у справі, а й перед іншими працівниками ресторану, по сплаті обов`язкових платежів до бюджету та єдиного соціального внеску. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 02 грудня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 07 грудня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 15 лютого 2021 року і 22 березня 2021 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, які відповідачеві не були направлені у порушення положень частини п`ятої статті 49 ЦПК України, а тому суд не приймає їх до розгляду. 22 березня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи з викликом сторін у судове засідання. 23 березня 2021 року від представника відповідача разом з відзивом на позов надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін у справі у судове засідання. 31 березня 2021 року ухвалою судді відмовлено у зміні порядку розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Починаючи з 26 жовтня 2002 року по 08 вересня 2021 року, сторони перебували у трудових відносинах: позивач працювала на посаді офіціанта, а з 10 вересня 2010 року - метрдотеля. 17 березня 2020 року [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати на підставі наказу № 13-к від 17 березня 2020 року, яка була перервана 10 червня 2020 року на підставі наказу № 14-к від 09 червня 2020 року. 21 серпня 2020 року, згідно з наказом № 22 «Про невиконання посадових обов`язків», позивач була тимчасово увільнена від виконання посадових обов`язків, згідно з ст. 46 КЗпП України, до з`ясування обставин про порушення фінансової дисципліни та невиконання посадових обов`язків п. 2 (6), п. 4, строком до 21 вересня 2020 року. 08 вересня 2020 року позивач звільнилася з посади метрдотеля за власним бажанням. 20 листопада 2020 року позивач подала до відповідача заяву про проведення з нею повного розрахунку. 26 листопада 2020 року відповідач виплатив позивачу суму заборгованості по заробітній платі за лютий 2020 року, 18 грудня 2020 року - за березень і червень 2020 року, 26 лютого 2021 року - за липень 2020 року, 01 березня 2021 року - за серпень 2020 року, 02 березня 2021 року - за вересень 2020 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, у відповідності до закріплених положень у статті 43 Основного Закону України. Положення статті 55 Конституції передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У відповідності до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною другою вказаної статті, у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що станом на день постановлення рішення суду заборгованість по заробітній платі відповідач перед позивачем повністю погасив, здійснивши виплати заробітної плати 26 листопада 2020 року - за лютий 2020 року, 18 грудня 2020 року - за березень і червень 2020 року, 26 лютого 2021 року - за липень 2020 року, 01 березня 2021 року - за серпень 2020 року, 02 березня 2021 року - за вересень 2020 року і остаточний розрахунок з відпускними, що підтверджується копіями видаткових касових ордерів, доданих до відзиву на позов. Також встановлено, що позивач не працювала у день звільнення (08 вересня 2020 року), оскільки у період з 21 серпня 2020 року по 21 вересня 2020 року була тимчасово увільнена від виконання посадових обов`язків, до з`ясування обставин про порушення фінансової дисципліни та невиконання посадових обов`язків, згідно з наказом № 22 «Про невиконання посадових обов`язків». Як передбачено статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, враховуючи, що позивачу була виплачена за липень-серпень 2020 року заробітна плата у розмірі 7 870, 50 грн (3 935, 25 х 2), середньоденний заробіток становить суму у розмірі 126, 94 грн (7 870, 50 грн / 62 дні). Період затримки виплати - з 21 листопада 2020 року по 02 березня 2021 року становить 102 календарні дні, з них 69 робочих дні, враховуючи святкові 25 грудня 2020 року, 01 січня 2021 року і 07 січня 2021 року і вихідні, тому 69 х 126, 94 грн = 8 758, 86 грн. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, і перевіривши надані сторонами розрахунки, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у частині стягнення суми середньої заробітної плати у розмірі 8 758, 86 грн. У відповідності до частини першої статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено Верховним Судом України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Беручи до уваги, що у ході судового розгляду судом було встановлено факт порушення трудових прав позивача на отримання належних сум заробітної плати, необхідність докладання ним додаткових зусиль для їх захисту, суд вважає, що розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 500, 00 грн ґрунтується на нормах чинного законодавства та відповідає принципу розумності і справедливості. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 574, 49 грн (34,18 % від задоволених позовних вимог). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial