Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шполянського районного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] , у якому просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] , до повноліття дитини та надати дозвіл [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька оформлювати документи тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України до досягнення нею повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2014 року. Шлюб розірваний відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкас від 08.10.2019 року. Від стосунків із відповідачем у них народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Із відповідача відповідно до судового наказу стягнуті аліменти на утримання доньки. Відповідач звільнився із роботи 18.08.2020 року та не надає їй допомоги на утримання дитини, також не бере участі у вихованні дитини. Внаслідок невиконання судового наказу за відповідачем утворилась заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 28119,52 грн. Позивач самостійно утримує та виховує доньку. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас донька часто хворіє простудними захворюваннями та відповідно до рекомендацій лікарів їй вкрай необхідне перебування на морі, окрім цього виїзд за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Відповідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.09.2021 року матеріали за вказаним позовом направлені до Шполянського районного суду Черкаської області за підсудністю. 05.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, подала заяви про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. 13.01.2022 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 08.10.2019 року у справі № 711/7011/19 ( а.с.5). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1370, складений 11.11.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.11.2014 року Відділом ДРАЦС по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції ( а.с.8). Відповідно довідок про реєстрацію місця проживання особи , виданих Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 13.08.2021 року за № 11947613 та №11947641, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване разом із матір`ю за адресою : [ADDRESS] ( а.с.9,10). Згідно судового наказу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.09.2019 року із [PERSON] стягнуті аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Із розрахунку заборгованості по аліментах від 30.07.2021 року № 4507 вбачається, що [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 28119,52 грн ( а.с. 11) У позовній заяві позивач просить надати дозвіл дитини на виїзд за кордон без дозволу та супроводу батька до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, суд, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Суд також вважає за необхідне вказати, що наявність у відповідача заборгованості по аліментам у даній справі не є підставою для безспірного надання судом дозволу на виїзд дитини, виходячи з наступного. Статтею 157 СК України (підпункт 1 абзац 2 частина 5) передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Абзацом 10 підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку,в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред`явлення довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем. Отже, наявність заборгованості по аліментам має значення у разі виїзду дитини за кордон з одним із батьків з метою, які передбачені в статті 157 СК України, при цьому звернення до суду з позовом про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків є зайвим, оскільки такий виїзд передбачено статтею 157 СК України за наявності довідки про заборгованість зі сплати аліментів. Що стосується позовної вимоги про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини без дозволу батька, то підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні, оскільки суду не було надано доказів звернення позивача до відповідного органу із заявою про виготовлення закордонного паспорту дитини та отримання відмови у його видачі. Більше того, згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» із відповідними змінами, особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа, при цьому згода другого з батьків не вимагається, якщо разом із документами, передбаченими для оформлення паспорта, подається (в оригіналі та копії) зокрема документ, що підтверджує розірвання шлюбу з другим з батьків, та актуальна (видана в межах 3 місяців до дня подання документів) сімейна довідка про реєстрацію місця проживання дитини разом з тим із батьків, який подає заяву-анкету. Із матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірваний відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.10.2019 року, яке, відповідно відмітки на ньому, набрало законної сили 11.11.2019 року. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed