Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

14 лютого 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому просив суд визнати недійсним правочин оформлений договором купівлі-продажу № 6493 від 06 листопада 2019 року про відчуження [PERSON] на користь [PERSON] легкового автомобіля марки Honda, модель Сіvіс, 2015 року випуску, номер кузова [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] . Свій позов обґрунтовував тим, що 15 листопада 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1094. Після реєстрації шлюбу дружиною змінено прізвище на [PERSON] . 02 березня 2016 року [PERSON] змінила ім`я [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, а з 16.05.2019 року також змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області. Рішенням Броварського районного суду Київської області від 08.01.2019 року у справі № 361/4670/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] даний шлюб було розірвано. За час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, в серпні 2017 року, подружжям було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача легковий автомобіль марки Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, номер кузову - [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Як стало відомо позивачу з інформації, наданої Головним сервісним центром МВС, вказаний автомобіль 06.11.2019 р. на підставі договору комісії, договору купівлі-продажу №6493 від 06.11.2019 р., виданих суб`єктом господарювання ТОВ "АБСОЛЮТ ЛТД", був перереєстрований на ім`я нового власника [PERSON] , який значиться власником автомобіля до теперішнього часу. Відтак відповідач, без отримання попереднього погодження позивача, здійснила відчуження цінного спільного майна подружжя на користь її діда - [PERSON] , що є підставою для визнання недійсним відповідного правочину. Позивач зазначає, що автомобіль був набутий подружжям [PERSON] за час перебування ними у зареєстрованому шлюбі. Одночасно, не існує та не існувало судового рішення про визнання автомобіля особистою приватною власністю відповідача як і відсутній договір між позивачем та відповідачем, яким би встановлювалось право приватної власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб. Відтак, відсутні підстави вважати, що автомобіль належить виключно [PERSON] , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі - відсутні. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребуєнотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Оскільки Сімейним кодексом України не надано визначення поняття "цінного майна", позивач вважає, що при віднесенні майна до категорії цінного, в першу чергу слід керуватись його вартістю. Так, як підтверджується оголошеннями, розміщеними в мережі Інтернет, вартість схожих за технічними характеристиками автомобілів на ринку становить 260 тис. грн. - 400 тис. грн. З огляду на зазначене, укладення Договору купівлі-продажу автомобіля № 6493 від 06.11.2019 р. слід вважати правочином щодо розпорядження цінним майном подружжя [PERSON] , що потребувало отримання відповідачем відповідного письмового погодження позивача. Проте, вказана письмова згода [PERSON] на укладення договору щодо цінного майна, що перебувало в спільній сумісній власності подружжя - не надавалась, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним. 21 листопада 2018 року, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, виклавши відповідний висновок щодо застосування норм права. Так, Верховний Суд зазначив: "відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив поавочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його Форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору". Враховуюче вищевикладене, звертаючись з даним позовом, [PERSON] , вважає, що його права як співвласника автомобіля порушені, він не повинен доводити недобросовісність/добросовісність [PERSON] при укладенні Договору купівлі-продажу №6493 від 06.11.2019 р. Водночас, [PERSON] знав, що спірний автомобіль придбавався за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, за кошти подружжя, а відтак - вказане майно перебувало у спільній сумісній власності, а розпорядження ним потребувало письмової згоди позивача. Оскільки правочин, оформлений договором купівлі-продажу № 6493 від 06.11.2019 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо розпорядження цінним майном подружжя без письмової згоди [PERSON] , він не відповідає вимогам статті 203, 369 ЦК України, ст. ст. 60, 65, 70 СК України та має бути визнаний судом недійсним. 17 лютого 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області заява представника позивача адвоката Цигарьова Олександра Олександровича про забезпечення позову задоволена. 05 березня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 28 травня 2020 року. 23 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позов у якому відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі виходячи із наступного. Відповідач зазначила, що під час розгляду справи потрібно встановити не тільки факт набуття вказаного майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідач вказала, що протягом 2013-2017 років відповідач послідовно мала у особистій приватній власності наступні автомобілі Toyota Camry 2013 року випуску, р.н. [NUMBER] , Mitsubishi Lancer, р.н. [NUMBER] , Toyota Land Cruiser Prado, н.з. [NUMBER] , Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, н.з. [NUMBER] . Придбання кожного наступного автомобіля здійснювалось за рахунок коштів від продажу попереднього автомобіля. Перший із зазначених автомобілів було придбано відповідачем до укладення шлюбу із позивачем. Отже, з урахуванням викладеного вбачається, що придбання автомобіля Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, н.з. [NUMBER] відбулось за кошти, що належали відповідачу особисто, а відтак відповідне авто є особистою власністю відповідача, атому письмової згоди другого із подружжя на розпорядження відповідним майном не потребувалось. 01 липня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] у яких він зазначив, що підтримує позицію відповідача у справі, та вважає, що автомобіль є річчю індивідуального користування, а тому в розумінні Сімейного Кодексу України, є особистою власністю відповідача, те, що чинне законодавство України не передбачає щодо такого виду майна, навіть придбаному під час шлюбу, будь яких обмежень щодо його відчуження власником, будь якої згоди, погодження, в т.ч. письмові, з боку позивача на відчуження автомобіля відповідачем за договором купівлі-продажу транспортного засобу не потребувалось. 17 вересня 2020 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 26 листопада 2020 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Просили позов задовольнити, пояснення надали аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилався на позицію відповідача зазначену у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності. Суд вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові докази у справі, встановивши виниклі правовідносини, встановив обставини у справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15 листопада 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1094. Після реєстрації шлюбу дружиною змінено прізвище на [PERSON] . (а.с.9) 02 березня 2016 року [PERSON] змінила ім`я [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, а з 16.05.2019 року також змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області. (а.с.10-11) Рішенням Броварського районного суду Київської області від 08.01.2019 року у справі № 361/4670/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] даний шлюб було розірвано. (а.с. 12-13) Згідно наданої інформації на адвокатський запит, листом від 11 квітня 2019 року за № 31/300аз з Головного сервісного центру повідомлено, що станом на 09 квітня 2019 року відповідно до бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] , значиться зареєстрований автомобіль Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, н.з. [NUMBER] . Дата реєстрації за особою 10.08.2017 року. (а.с. 19) Згідно наданої інформації на адвокатський запит, листом від 24 грудня 2019 року за № 31/1184аз з Головного сервісного центру повідомлено, що станом на 24 грудня 2019 року відповідно до бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] , зареєстровані транспортні засоби не значаться. Автомобіль Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, н.з. [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] з 10.08.2017 року по 06.11.2019 рік. Зазначений автомобіль 06 листопада 2019 року на підставі договору комісії, договору купівлі-продажу за № 6493 від 06 листопада 2019 року, виданих суб`єктом господарювання ТОВ "Абсолют ЛТД", був перереєстрований на ім`я нового власника [PERSON] , який значиться власником автомобіля до теперішнього часу. (а.с. 25) Із договору купівлі-продажу № 1217/8043 від 27 січня 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] продала автомобіль Toyota Camry 2013 року випуску, р.н. [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 21 серпня 2013 року за ціною 120000 грн. 05 лютого 2016 року укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу за № 2640/8046 між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] придбала автомобіль Mitsubishi Lancer, р.н. [NUMBER] , за ціною 100000 грн. Вказаний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] та виданого свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на [PERSON] , 05.02.2016 року на підставі договір купівлі-продажу транспортного засобу за № 2640/8046, н.з. [NUMBER] . 27 липня 2017 року між ТОВ "Авто-Ком" та [PERSON] , надалі "комітент" з іншого боку [PERSON] , який діє на підставі довіреності виданої приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В. уклали договір про продаж товару Toyota Land Cruiser Prado, 2009 року, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . 27 липня 2017 року укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5788/17/001545 між ТОВ"Авто-Ком" та [PERSON] . В п.1.1. зазначено, що на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки Toyota Land Cruiser Prado, 2009 року, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . В п.3.1. договору зазначається, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 482028 грн. 79 коп. Із матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2017 року о 13 год. 57 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Mitsubishi Lancer, [NUMBER] під керуванням [PERSON] , інший учасник [PERSON] , який керував автомобілем AUDI A4 н.з. [NUMBER] . МТСБУ було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду. 10 серпня 2017 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль Honda, модель СІVIC, 2015 року випуску, н.з. [NUMBER] , згідно особливих відміток: ВМД500040403/2016/001/001751 11.04.2016 року. Згідно наданої інформації на адвокатський запит, листом від 30 грудня 2021 року за № 31/2100 аз з Головного сервісного центру повідомлено, що станом на 30 грудня 2021 року відповідно до бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів надано наступну інформацію: -16.11.2017 року транспортний засіб Mitsubishi Lancer, № кузова [NUMBER] [PERSON] знято з обліку для реалізації, з подальшою перереєстрацією на нового власника 19 червня 2018 року; -05 серпня 2017 року Toyota Land Cruiser Prado, № кузова [NUMBER] , [PERSON] знято з обліку для реалізації, з подальшою перереєстрацією на нового власника 22.08.2017 року. -транспортний засіб Honda, модель СІVIC, № кузова [NUMBER] зареєстрований на ім`я [PERSON] з датою реєстрації за особою 06.11.2019 року. Під час дослідження поданих сторонами доказів, не знайшло свого підтвердження твердження відповідача про те, що придбання кожного наступного автомобіля здійснювалось за рахунок коштів від продажу попереднього автомобіля. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача [PERSON] стосовно її спростування, суд дійшов висновку про те, що автомобіль Honda, модель СІVIC, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] ,набутий сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Щодо укладеного відповідачем [PERSON] правочину слід зазначити наступне. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. ( ст. 31 ЦК України) Таким чином зважаючи на вартість відчужуваного спірного автомобіля, не можна вважати його дрібно побутовим. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі вищевикладеного враховуючи, що оформлений договором купівлі-продажу № 6493 від 06 листопада 2019 року автомобіля марки Honda, модель Сіvіс, 2015 року випуску, номер кузова [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] , без згоди [PERSON] , який в силу вимог статті 60 СК України є співвласником відчуженого за вказаним договором майна і така обставина не спростована, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір, відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Відповідно ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати в розмірі 840 грн. 00 коп. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved