Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

21.01.2021 [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, з наступними вимогами: 1) Стягнути суму подвійної плати за користування земельною ділянкою за час прострочення (кадастровий номер 6321755600:02:003:0629) з Фермерського господарства [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 41\~810 грн 21 к., інфляційне збільшення у сумі 1398 грн 80 к., 3% річних у сумі 632 грн 25 к.; 2) Стягнути з Фермерського господарства [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн 00 к. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року позовна заява була залишена без руху. 04.02.2021 на виконання ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 26.01.2021 позивачем усунені недоліки позовної заяви. В обґрунтування позову зазначено, що 03.01.2005 між [PERSON] та фермерським господарством Строгого О.Ф. було укладено Договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6321755600:02:003:0629. Договір було укладено строком на десять років та зареєстровано у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.11.2007 року №040769100209, а відтак, відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, строк дії Договору був визначений до 08.11.2017. ФГ [PERSON] було запропоновано продовження даного договору оренди земельної ділянки, на що власником (орендодавець за договором) ділянки [PERSON] було відмовлено та зазначено прохання не засіювати та повернути орендовану земельну ділянку. Акту прийому - передачі оформлено та підписано не було. ФГ Строгого О.Ф. звернулось до суду із позовом про визнання договору оренди поновленим (справа 621/900/19), постановою Харківського апеляційного суду від 07.05.2020 рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року по справі 621/900/19 скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Таким чином, в судовому порядку доведено та встановлено, що Договір оренди є припиненим. Відповідно до абз. 1 п. 17 Договору, після припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим у якому він одержав її в оренду. Але, незважаючи на закінчення строку дії договору, рішення суду про відмову у поновленні договору оренди, відповідач продовжив користуватися земельною ділянкою без правових на те підстав, на протязі 2018-2020 років. Крім того, у листах відповідача до позивача, як орендодавця, неодноразово зазначалось про те, що ним обробляється земельна ділянка позивача та пропонувалось з`явитись для отримання орендної плати за користування ділянкою, згідно довідки № 167 від 16.05.2019 ФГ [PERSON] з листопада 2017 року по травень 2019 року було проведено сезонні польові роботи по внесенню добрив на грунт, поживлення грунту, боронювання посів та поживлення посівів, збирання врожаю, дискування, у відомостях про нявність земельних ділянок до Податкової декларації платника податку четвертої групи, а отже самим Відповідачем визнається обробка земельної ділянки, пряме її використання. У постанові Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року у справі 621/900/19 встановлено факт перебування земельної ділянки у користуванні відповідача ФГ [PERSON] та підтверджено наданими суду відомостями про наявність земельних ділянок за 2017-2019 років. Крім того, факт користування земельною ділянкою встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12019220300000577 від 04.07.2019, а саме, відповідно до постанови про закриття кримінального провадження: в період 2018-2019 років ФГ [PERSON] продовжувало використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням - вирощування сільськогосподарських культур з кадастровими номерами 6321755600:02:002:0119, 6321755600:02:002:0120, 6321755600:02:002:0121, 6321755600:02:002:0122 та 6321755600:02:003:0629. Позивачем направлявся лист з вимогою до відповідача добровільно здійснити оплату за користування земельною ділянкою з метою досудового врегулювання спору. У листі від 10.12.2020 вих. № 244/1, який надійшов 28.12.2020, відповідач вказує, що акт приймання-передачі не підписаний, що свідчить про те, що земельна ділянка не поверталась; визнає необхідність сплати, стверджує, що відсутня недобросовісна поведінка, що виключає сплату неустойки. Виходячи з вищенаведеного [PERSON] просила позов задовольнити. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 05.02.2021 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні \~в залі суду на 26.02.2021. 26.02.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача. 02.03.2021 відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він просить відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Між сторонами 03 січня 2005 року був укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, який діяв до 08.11.2017. Після закінчення терміну дії договору між сторонами виник спір щодо поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки, який був предметом судового розгляду в Зміївському районному суді Харківської області, Харківському апеляційному суду, а на разі справа перебуває на розгляді у Верховному Суді. Не дивлячись на те, що між сторонами існує спір про право, позивач 11 жовтня 2018 року уклала договір оренди спірної земельної ділянки з ТОВ «Харківський- завод «Елеватормаш». Укладання договору оренди земельної ділянки передбачає перехід прав щодо орендованої земельної ділянки з орендодавця до орендаря на час дії договору оренди. Державна реєстрація права оренди зазначеної земельної ділянки ТОВ «Харківський завод «Елеватормаш» відбулась 11 жовтня 2018 року, а тому саме з цієї дати спірна земельна ділянка вважається переданою новому орендарю. Жодних претензій від ТОВ «Харківський завод «Елеватормаш» до ФГ [PERSON] щодо зазначеної земельної ділянки не надходило.ьТаким чином вимоги позивача в частині стягнення подвійної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629 не можуть бути задоволені, так як подані неналежним позивачем, є незаконними та необгрунтованими. Крім того, відповідач зазначає, що земельна ділянка не була повернута орендодавцю після закінчення строку дії договору, оскільки ФГ Строгого О. Ф. користуючись своїми законними правами звернулось до суду з позовними вимогами про поновлення договору оренди , що підтверджує відсутність умисного ухилення ФГ [PERSON] від виконання свого обов`язку щодо повернення орендодавцю земельної ділянки. При цьому ФГ [PERSON] ніколи не перешкоджало орендодавцю у доступі до належної земельної ділянки, а орендодавець уклавши договір оренди з новим орендарем допустив бездіяльність по відношенню до ФГ Строгого О.Ф. не попередивши відповідача про укладання договору оренди та не запропонувавши до укладання цього договору підписати акт приймання-передачі землі. Обставини вчинення орендарем (ФГ [PERSON] ) дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України (а.с. 69-74). Позивач скористався своїм процесуальним правом та 17.03.2021 надав відповідь на відзив в якому зазначено, що укладення договору оренди не позбавляє права власності та здійснення власником майна відповідних дій щодо його захисту та позивач, як повноправний власник майна має необмежену законодавчу можливість реалізувати своє право на захист та подати даний позов. Крім того, ФГ Строгого О.Ф. звернулося до суду із позовом про визнання договору оренди поновленим (справа № 621/900/19), постанова Харківського апеляційного суду від 07.05.2020 якою рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.10.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ФГ Строгого О.Ф. відмовлено, вступила в законну силу. Таким чином, в судовому порядку доведено та встановлено, що Договір оренди є припиненим. Однак, не зважаючи на закінчення строку дії договору, набравши законної сили рішення суду про відмову у поновленні договору оренди, відповідач продовжив користуватися земельною ділянкою без правових на те підстав, на протязі 2018-2020 років. Наявність відкритого провадження в касаційній інстанції не позбавляє обов`язку орендаря повернути земельну ділянку. Крім того, Договір оренди між позивачем та відповідачем закінчився у листопаді 2017 року, проте, незважаючи на письмову відмову власника ділянки від поновлення договору оренди відповідач оскаржував дії власника земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, щодо продовження дії оренди, що свідчить про достеменне користування земельною ділянкою як до цього моменту, так і відсутність дій відповідача як орендаря щодо здійснення повернення її орендодавцю. Факт укладання договору з новим орендарем не спростовує факт невжиття заходів відповідача щодо повернення орендованої ділянки, адже за документами передане майно в дійсності може знаходитись у неправомірному користуванні іншого (попереднього) орендаря, у даній справі відповідача, що підтверджується доказами та преюдиційним фактом користування (зокрема, у постанові суду у справі №621/900/19). Крім того, відповідач погоджується у відзиві, що земельна ділянка не була повернута, у зв`язку із зверненням до суду для їх поновлення, але після відмови в задоволенні його позовубуло достатньо часу для повернення ділянки до укладання договору оренди з новим орендарем. Тобто, відповідач не вживав жодних заходів щодо повернення земельних ділянок та ухилявся від таких дій, хоча повинен був відразу після закінчення строку дії договору оренди (та відсутності наміру продовження договору від власника) повернути земельні ділянки - ще у листопаді 2017 року, а потім звертатись до суду із зазначеними позовами (а.с. 77-79, 81-83). 25.03.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача. 12.04.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 14.05.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 28.05.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 16.06.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 21.07.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 04.08.2021 до канцелярії суду від представника позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу, відповідно до якої останній зазначає, що у зв`язку з розглядом справи № 621/130/21 позивач [PERSON] понесла витрати на професійну правничу допомогу та просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати а професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн (а.с. 119-124). 04.08.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 09.08.2021 представник відповідача ФГ [PERSON] адвокат Браславська О.А. надала до суду заперечення проти заяви про розподіл витрат на правову допомогу, в яких зазначила, що заява про розподіл витрат на правову допомогу не надходила і не була надіслана відповідачу та його представнику. Крім того, в першій заяві по суті, позивач [PERSON] повідомила суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла та які очікує понести становить суму сплаченого судового збору. Про витрати на правову допомогу в першій заяві по суті заявлено не було. Не було заявлено таких вимог і у відповіді на відзив, який був підписаний адвокатом Моргун Н.І., в зв`зку з чим представник відповідача просить відмовити в задоволенні зазначених вимог (а.с. 130-131). 06.10.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 10.11.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою учасників. 02.12.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника позивача. 22.12.2021 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 17.01.2022 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача адвоката Браславської О.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві. Представник позивача адвокат Моргун Н.І. надала до канцелярії суду клопотання відповідно до якого остання просила проводити судове засідання за відсутності представника позивача на задоволенні позовних вимог наполягала, крім того просила здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу (а.с. 152). Відповідно до частини 3\~статті 211 Цивільного процесуального кодексу України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1\~статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті\~2\~Цивільного\~процесуального\~кодексу\~України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 03.01.2005 між [PERSON] та ФГ Строгого в особі директора Строгого О.Ф. укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території с. Донець Комсомольської селищної ради, кадастровий номер 6321755600:02:003:0629, загальною площею 3,34 га, в тому числі 3,34 га ріллі, строком на десять років. Договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.11.2007, №040769100209 (а.с. 13-16). Згідно з копією Акту прийому передачі земель від 03.01.2005 Орендодавець [PERSON] передала земельну ділянку на території Комсомольської селищної ради, загальною площею 3,34 га, в тому числі 3,34 га ріллі, а [PERSON] прийняв в оренду земельну ділянку згідно плану земельної ділянки (а.с. 17). Відповідно до копії листа ФГ Строгого О.Ф. від 18.10.2019 вих. № 262/2, останній, у зв`язку з тим, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки 03.01.2005, пропонував [PERSON] звернутися до ФГ [PERSON] для отримання орендної плати за 2019 рік (а.с. 19). Відповідно до копії довідки від 16.05.2019 вих. № 167 наданої головою ФГ Строгого О.Ф., господарством в масиві поля К-170, в тому числі й на земельній ділянці з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, що знаходиться на території Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, з листопада 2017 року по травень 2019 року було проведено сезонні польові роботи: 2017 рік - осінні польові роботи по внесенню добрив на грунт та дискування; 2018 рік - підживлення грунту, бронювання, посів кукурудзи, підживлення посівів, збирання врожаю, глибока дискування, підживлення гранту на зиму; 2019 рік бронювання, посів соняшнику, підживлення посівів (а.с. 20). Відповідно до копії постанови Харківського апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2020 року, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року скасовано, у задоволенні позову Фермерського господарства Строгого Олександра Федоровича\~до [PERSON] про визнання\~недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди, визнання договору оренди земельної ділянки укладеним\~- відмовлено (а.с. 6-11). З копії постанови про закриття кримінального провадження від 07.05.2020, вбачається, в період 2018-2019 років ФГ [PERSON] продовжувало використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням - вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках з кадастровими номерами 6321755600:02:002:0119, 6321755600:02:002:0120, 6321755600:02:002:0121, 6321755600:02:002:0122 та 6321755600:02:003:0629 (а.с. 28). Відповідно до копій Договору оренди земельної ділянки № 1 від 20.08.2018, Акту визначення меж земельної ділянки від 20.08.2018, Акту приймання передачі земельної ділянки від 20.08.2018, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17.10.2018, індексний номер витягу 141619470 [PERSON] передала ТОВ «Харківський завод ЕлеваторМаш» в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629. Строк дії договору п`ятнадцять років до 31.12.2033 (а.с. 110-113). Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України). Частиною другою статті 792 Цивільного кодексу України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Згідно з частиною 4 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Статтею 22 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до частини статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Так, судом встановлено, що строк дії договору оренди спірної земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ФГ Строгого О.Ф., сплив 08.11.2017. Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей\~759,\~762,\~763 Цивільного кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ. Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою\~статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. За змістом статей\~610,\~611,\~612 Цивільного кодексу України\~невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами\~статті 610 Цивільного кодексу України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої\~статті 611 Цивільного кодексу України). Законодавець у частині першій\~статті 614 Цивільного кодексу України\~визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Невиконання наймачем передбаченого частиною першою\~статті 785 Цивільного кодексу України\~обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої\~статті 785 Цивільного кодексу України\~такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, відповідно до\~статті 614 Цивільного кодексу України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою\~статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Так, з сукупності досліджених судом доказів встановлено, що після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки 08.11.2017, набрання рішенням про відмову у позові про поновлення договору оренди законної сили - 07.05.2020, відповідач не вчинив дії щодо її повернення [PERSON] і обставини справи свідчать про те, що орендар мав можливість передати майно земельну ділянку, що була предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. Сам факт звернення ФГ Строгого до суду з позовом про визнання договору оренди поновленим та ухвалення постанови від 07.05.2020 про відмову в задоволенні позову, не свідчить про правомірність користування відповідачем земельною ділянкою після спливу строку договору оренди. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 02.09.2014 у справі N 3-85гс14, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи №910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13.12.2019). За приписами\~статті 549 Цивільного кодексу України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до частини першої\~статті 546 Цивільного кодексу України\~виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша\~статті 548 Цивільного кодексу України). Тобто неустойка згідно із частиною другої\~статті 785 Цивільного кодексу України\~розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди). Водночас неустойка за частиною другою\~статті 785 Цивільного кодексу України\~має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення Договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії Договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга\~статті 785 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини другої\~статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також\~з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 Цивільного кодексу України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зважаючи на встановлені судом обставини справи, оскільки відповідачем невиконано у встановлений договором строк свої зобов`язання щодо повернення земельної ділянки та факт її використання [PERSON] , то відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми та нараховані на неї інфляційні втрати. Однак, суд не погоджується з доводами позивача про період за який підгягають стягненню відповідні нарахування. Так, [PERSON] у позові вказує та надає розрахунки сум, що підлягають стягненню з відповідача за період з 15.01.2018 по 15.01.2021. Судом встановлено,\~що 18.10.2019 ФГ [PERSON] листом вих. № 262/2, повідомило [PERSON] про необхідність її прибуття до ФГ Строгого О.Ф. для отримання орендної плати за 2019 рік, яка нарахована відповідно до договору оренди землі укладеного між [PERSON] та [PERSON] 03.01.2005 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629 (а.с. 19.) Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач використовував спірну земельну ділянку по 2019 рік включно, а отже, вимоги позивача щодо стягнення суми подвійної орендної плати за безпідставне користування земельною ділянкою, 3% річних та інфляційного збільшення, підлягають стягненню з ФГ Строгого за період з 15.01.2018 по 31.12.2019. Згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та його представником належними та допуститми доказами не доведено факт користування відповідачем спірною земельною ділянкою в період після 31.12.2019 та до 15.01.2021. У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений правовий висновок, відповідно до якого, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Беручи до уваги викладене, судом було здійснено власні розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних втрат у визначених строках. За розрахунками суду 3% річних за визначений позивачем період прострочення становлять 413 грн. 04 к. а інфляційні втрати складають за означений вище період складають 998 грн. 46 к. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем ФГ Строгого О.Ф., строків повернення земельної ділянки, після закінчення строку дії оренди на виконання абз. 1 п. 17 Договору, та безпідставне користування ділянкою у період з 15.01.2018 по 31.12.2019 та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (61,92%) в розмірі 562 грн 23 к. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, у відповідності до частин 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до частини 1, 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Представник відповідача, адвокат Моргун Н.І. на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надала: копію заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката (з детальним описом наданих послуг) за підписом представника Неділько Н.П. адвокат та Халабурдіна С.В. від січня 2021 року (без зазначення дати), копію Договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року укладеного між [PERSON] та адвокатським бюро «Святослава Халабурдіна» в особі директора Халабурдіна Святослава Володимировича, копію акту наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, копію меморіального ордеру № @2PL953912ВІД 09.04.2021 (а.с. 118-124). Відповідно до пунктом 3.1 Договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, за надання правової допомоги за Договором клієнт сплачує бюро винагороду (гонорар) в розмірі 3 000 грн. Якщо клієнт бажатиме залучити бюро до участі у судових засіданнях від його імені, сторони можуть збільшити вищезазначений розмір гонорару шляхом укладення додаткової угоди до Договору. При цьому загальний розмір гонорару за Договором не може перевищувати 10 000 грн. Згідно з пунктом 3.2 Договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, оплата проводиться протягом строку дії Договору у безготівковій формі на банківський рахунок бюро. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пункті 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Представником відповідача подано копію заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката (з детальним описом наданих послуг) від січня 2021 року (без зазначення дати) та копію акту наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, відповідно до яких загальна вартість професійної правничої допомоги складає 3 000 грн. (а.с. 119-120, 124). Так, відповідно до частини 1 статті 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до частини 2 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, заявами по суті справи є: позовна заяв; відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 904/4494/18, суд дійшов висновку, що невиконання стороною у справі свого обов`язку щодо повідомлення суду у першій заяві по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, є підставою для відмови у задоволенні вимог такої сторони про відшкодування витрат. Тобто, відповідач мав надати до суду разом з першою заявою по суті спору (позовна заява) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи, у строки визначені законом. Однак, з матеріалів справи вбачається, що в порушення вимог частини 2 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України ні представником позивача, а ні самим позивачем в позовній заяві або у відповіді на відзив не повідомлено суд по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Крім того, як в первісній позовній заяві поданій до суду 21.01.2021 та підписаною позивачем [PERSON] , так і в зміненій позовній заяві, яка надійшла до суду на виконання ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 26.01.2021, яка підписана представником позивача [PERSON] адвокатом Моргун Н.І., останні зазначили: «Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: сума судового збору 908, 00 грн.» Копія заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката (з детальним описом наданих послуг) від січня 2021 року (без зазначення дати) вперше надійшла до суду лише 04.08.2021 (а.с. 118-125). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також суд зазначає, що копія заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката (з детальним описом наданих послуг) від січня 2021 року (без зазначення дати) та копію акту наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, відповідно до яких загальна вартість професійної правничої допомоги складає 3 000 грн., не може вважатися детальним описом наданих послуг адвокатом, оскільки не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, якою заявлено клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, представник позивача належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу не надано, крім того, свого обов`язку щодо повідомлення суду у заяві по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи не виконано, а тому суд дійшов висновку, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. Відповідно до другого речення частини 5\~статті 268 Цивільного процесуального кодексу України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial