Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.12.2021 звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , а також стягнути з останнього аліменти на утримання спільного неповнолітнього сина [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона з відповідачем 18.08.2018 зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейне життя сторін не склалось через різні погляди на нього та відсутність взаєморозуміння, шлюбні відносини сторони не підтримують з вересня 2020 року, відновлювати їх позивач наміру не має. При цьому, відповідач матеріальної допомоги на утримання спільного сина не надає, який знаходиться на повному її забезпечені. З огляду на вказане позивач просить суд розірвати шлюб між ними та стягувати щомісячно з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 17.12.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при цьому позов визнав повністю та проти його задоволення не заперечив. З огляду на неявку сторін в судове засідання, суд провів розгляд справи у відсутність позивача та відповідача на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Сторони 18.08.2018 зареєстрували шлюб у Полтавському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 59, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося через різні погляди на нього та відсутність взаємопорозуміння. Сімейні стосунки сторони не підтримують з вересня 2020, разом не проживають, відновлювати їх сторони наміру і бажання не мають. Спільне господарство не ведуть. Відповідно до положень ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. При цьому, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що прямо вказано в ст. 24 цього Кодексу. Як зазначає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також інтересам їхнього неповнолітнього сина, який повинен виховуватись в атмосфері доброзичливості, комфорту та любові, тому, відповідно до ст. 112 СК України, шлюб між сторонами слід розірвати. Як зазначено у позові позивач самостійно утримує їхнього спільного з відповідачем неповнолітнього сина [PERSON] . На даний час неповнолітня дитина знаходиться на повному утриманні матері - позивача по справі. В той же час, відповідач добровільно належної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча це є його обов`язком. При цьому, відповідач, являється працездатним, інших дітей на своєму утриманні не має, інші стягнення на утримання непрацездатних осіб відсутні. Самим відповідачем, до суду не подано доказів на спростування зазначеного. Відповідно до ст. ст.180, 182, 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу), яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умова життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене, а також той факт, що неповнолітній син фактично знаходиться на утриманні матері - позивача [PERSON] , відповідач не надав доказів того, що він виконує покладений на нього обов`язок щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору в дохід держави, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved