Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

1. Позиція позивача. У червні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Територіальної громади міста Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора «про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом», в якому просила суд: - встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] з 26.06.2014 року по 12.08.2015 року на час відкриття спадщини у квартирі [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця: [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , були власниками по 1/2 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] (з 13.01.1987 року по 12.08.2015 року) та [PERSON] (з 18.01.1991 року по 17.03.2012 рік) мали зареєстроване та фактичне місце проживання в квартирі [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частка квартири [ADDRESS] . [PERSON] , як спадкоємець першої черги (матір померлого), фактично прийняла спадщину після смерті свого сина - [PERSON] , померлого [INFO] , однак не оформила своїх спадкових прав. Інших спадкоємців спадкового майна після смерті [PERSON] не було. [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та спадкоємицею першої черги. З 26.06.2014 року до 23.06.2020 року [PERSON] постійно проживала квартира [ADDRESS] без реєстрації. Таким чином, [PERSON] , на момент смерті своєї матері - [PERSON] , померлої [INFO] (тобто на час відкриття спадщини) мешкала постійно із спадкодавцем та відповідно прийняла спадщину, але в період, передбачений законодавством строк, прийняття спадщини, не подала заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, що і не вимагає у даному випадку чинне законодавство. Інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] не було. [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та спадкоємицею першої черги. Інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , померлої [INFO] не має, оскільки син спадкоємиці - [PERSON] помер [INFO] . 19.10.2020 року позивач, [PERSON] , в передбачений законодавством шестимісячний строк, звернулась до Першої кам`янської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом після матері - [PERSON] , померлої [INFO] , зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1853, спадкова справа № 719/2020. З моменту відкриття спадщини [PERSON] до подання позову до суду будь-які інші спадкоємці не зверталися до Першої кам`янської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Також повідомляю про те, що відсутні будь-які спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. 11.01.2021 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В обґрунтування відмови у видачі позивачці, [PERSON] , доньці померлої [PERSON] , свідоцтва про право власності на спадщину по закону було вказано, що [PERSON] до Першої кам`янської державної нотаріальної контори чи до іншої контори / приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталась і, таким чином, пропустила шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини. Оскільки, приписи ст. 1268 ЦК України не пов`язують місце постійного проживання з місцем реєстрації, тому позивач [PERSON] вимушена звернутися до суду та просити встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем: [PERSON] з 26.06.2014 року по 12.08.2015 року - на час відкриття спадщини у квартирі [ADDRESS] . Також:, позивач, [PERSON] , вимушена звернутись до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця: [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . Вважаючи, що її спадкові права порушено, позивачка звернувся із даним позовом до суду із вимогою про встановлення факту постійного проживання разом її померлої матері із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач, представник Територіальної громади міста Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради, на адресу суду надіслав 06.09.2021 року Клопотання в якому просили розглянути справу без участі їх представника, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с.54). В судове засідання призначене на 12.01.2022 року представник Відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачу на останню відому суду адресу та на офіційну електронну пошту і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. Третя особа: Завідуюча Першою кам`янською державною нотаріальною конторою, через канцелярію суду подала 18.08.2021 та 29.09.2021 року заяви про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства (а.с.53, 65). 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. У червні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Територіальної громади міста Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора «про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом» (а.с.2-5). 09 червня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 208/4720/21, передано судді Івченко Т.П. (а.с.41). 10 червня 2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області провадження по цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.42). Разом з позовною заявою 09.06.2021 року Позивачем було подано клопотання про витребування доказів (а.с.44). 10 червня 2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області клопотання позивача «про витребування доказів» задоволено у повному обсязі (а.с.46-47). 18 серпня 2021 року через канцелярію суду від третьої особи, Першої Кам`янської нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.53). 06 вересня 2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання від представника відповідача за довіреністю, Територіальної громади міста Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.54). 29 вересня 2021 року через канцелярію суду від Першої Кам`янської нотаріальної контори на виконання Ухвали суду від 10 червня 2021 року надійшли копії матеріалів спадкової справи № 719/2020 (а.с.65,66-86). 06 жовтня 2021 року на офіційну електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] , адвоката Стребіж А.О. надійшла заява про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи за позовом [PERSON] до Територіальної громади міста Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора «про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом» до судового розгляду по суті. 06 жовтня 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області підготовче провадження по цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.11.2021 (а.с.89). 12 листопада 2021 року через канцелярію суду від представника позивача [PERSON] , адвоката Стребіж А.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.95). 12 січня 2022 року через канцелярію суду від представника позивача [PERSON] , адвоката Стребіж А.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с.102). Розгляд справи по суті відбувся 12.01.2022 за відсутності сторін. Крім того, судом на веб-порталі судової влади України публікувались дати всіх судових засідань по справі. Відповідно до\~ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.\~\~ Враховуючи вимоги\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка сторін не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 25.09.2007 року Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради та зареєстроване 07.12.2007 року Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» в книзі 120, номер запису 21120, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , були власниками по 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с.10,11). Згідно з довідками, виданими 24.05.2021 року ТОВ «Абонент XXI» та копією паспорта [PERSON] , [PERSON] (з 13.01.1987 року по 12.08.2015 року) та [PERSON] (з 18.01.1991 року по 17.03.2012 рік) мали зареєстроване та фактичне місце проживання в квартирі [ADDRESS] (а.с.28,29,30). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 04.07.2014 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та актового запису № 369, [PERSON] , помер [INFO] (а.с.23). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частка квартири [ADDRESS] , [PERSON] , як спадкоємець першої черги (матір померлого), фактично прийняла спадщину після смерті свого сина - [PERSON] , померлого [INFO] , однак не оформила своїх спадкових прав, інших спадкоємців спадкового майна після смерті [PERSON] не було. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 14.08.2015 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та актового запису № 894, [PERSON] померла [INFO] (а.с.27). Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим 31.10.1965 року Дніпродзержинським міським бюро ЗАГС, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , оскільки в графі матір зазначена [PERSON] (а.с.34). Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20.06.1986 року Щорською селищною радою Криничанського району Дніпропетровської області, [PERSON] змінила прізвище після укладення шлюбу на прізвище [PERSON] (а.с.35). Відповідно до Акту № 167 спільного проживання, складеним 27.05.2021 року Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут» починаючи з 26.06.2014 року до 23.06.2020 року [PERSON] постійно проживала в квартирі [ADDRESS] без реєстрації (а.с.37). Талоном зняття з реєстрації місця проживання в України, підтверджується, що [PERSON] при знятті з реєстраційного обліку вибуває за адресою: [ADDRESS] (а.с.38). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , на момент смерті своєї матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на час відкриття спадщини, мешкала постійно із спадкодавцем та відповідно прийняла спадщину, але в період, передбачений законодавством строк, прийняття спадщини, не подала заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] не було. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 01.07.2020 року Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та актового запису № 622, [PERSON] , [INFO] померла (а.с.39). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.03.1992 року Дніпровським відділом РАГС м. Дніпродзержинська Позивач, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та спадкоємицею першої ( а.с.8). Інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , померлої [INFO] не має, оскільки син спадкоємиці - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.02.2017 року Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 216 (а.с.31). 19.10.2020 року позивач, [PERSON] , в передбачений законодавством шестимісячний строк, звернулась до Першої кам`янської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом після матері - [PERSON] , померлої [INFO] , зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1853, спадкова справа № 719/2020 (а.с.66 зворот, 67). 11.01.2021 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.14). В обґрунтування відмови у видачі позивачці, [PERSON] , доньці померлої [PERSON] , свідоцтва про право власності на спадщину по закону було вказано, що [PERSON] до Першої кам`янської державної нотаріальної контори чи до іншої контори/приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталась і, таким чином, пропустила шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини (а.с.14). 5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до\~ст. 19 ЦК України\~особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У\~статті 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219\~ЦК України (статті1218,1231 ЦК України). Згідно з частиною другою\~статті 1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом\~статті 1268 ЦК України\~порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою\~статті 29 ЦК України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями\~2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] , на момент смерті своєї матері - [PERSON] , померлої [INFO] , за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачкою та оцінені судом. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 484/747/17 від 10 січня 2019 року. Факт спільного проживання [PERSON] , на момент смерті своєї матері - [PERSON] , підтверджується зібраними і дослідженими письмовими доказами, які сумнівів у своїй належності та допустимості не викликають. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] має для позивача юридичне значення, оскільки дає йому можливість для реалізації свого права щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] , так як відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживала разом, із спадкодавцем - [PERSON] , тому [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, без подачі заяви про її прийняття до нотаріальної контори. Частиною 5 ст.1268 ЦК України, передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-1б4цс12. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною третьою ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину є її власником з часу її відкриття. Оскільки, [PERSON] фактично спадщину після [PERSON] прийняла, шляхом спільного проживання (реєстрації) за однією адресою, але не оформила своїх спадкових прав, все ж таки згідно вимог чинного законодавства вона стала власником, спадкового майна - квартири [ADDRESS] , яке після її смерті стало її спадковим майном, яку фактично прийняла [PERSON] , шляхом, фактичного проживання разом із спадкодавцем, ставши власником, спадкового майна. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом., усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також, відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. А у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також, відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування, що підтверджується висновком ВС у постанові від 21.02.2019 у справі № 420/2383/Іб-ц. \~ \~ \~ \~ Оскільки інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , окрім [PERSON] не було та інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , окрім Позивача,, [PERSON] не має, з урахуванням висновків Верховного Суду, орган місцевого самоврядування - Територіальна громада м. Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради у даному спорі є належним відповідачем. Відповідно до п. 6 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, в силу вимог ч. 1\~ст. 1299 ЦК України, спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього заявниці необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Ст. 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23\~постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч.2\~ст.315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. У інформаційному листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" - 3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), про що зазначено у\~ст. 1216 ЦК України. Згідно з ч. 1\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. ст.\~55,\~124 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (1950 р.), ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950\~року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1\~ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до\~ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,3\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом, після померлої [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку. Враховуючи те, що обставин, які б вказували, що спадкодавиця [PERSON] , за життя набула або володіла спірним майном неправомірно, в суді не встановлено; позивач оформити право власності на спадкове майно не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав пропуску [PERSON] строку звернення до Першої кам`янської державної нотаріальної контори чи до іншої контори/приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, встановленого законом для прийняття спадщини; відповідач проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). 6. Судові витрати. \~Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved