Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року у сумі 42446 гривень 78 копійок та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 гривень 80 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 гривень. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11 серпня 2021 року, суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 01 вересня 2021 року відповідач подав відзив на позов з документами. 03 вересня 2021 року позивач подав відповідь на відзив разом з документами. 20 вересня 2021 року у судовому засіданні було оголошено перерву для реалізації прав відповідача та підготовки учасників до наступної стадії судового розгляду. 06 жовтня 2021 року представник відповідача подав відзив щодо вимог позову в частині стягнення судових витрат. У зв`язку із тим, що 02 листопада 2021 року в приміщенні суду не було електроенергії, судове засідання не проводилось, тому судове засідання було перенесено на 07 грудня 2021 року на 09 годину. 07 грудня 2021 року в судовому засідання була оголошена перерва до 05 січня 2022 року 15 години для реалізації прав позивача щодо підготовки проти наданих відповідачем письмових пояснень. 14 грудня 2021 року, позивач пподав письмові пояснення. Позиції сторін (стислий виклад). Позиція позивача. З 08 листопада 2019 року він працював на посаді механіка комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області. 15 жовтня 2020 року він подав заяву про звільнення згідно статті 38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати. 23 жовтня 2020 року він отримав лист від підприємства про те, що станом на 16 жовтня 2020 року заборгованість з виплати заробітної плати відсутня, тому звільнити на підставі пункту 3 статті 38 КЗпП за власним бажанням не має правових підстав. А 29 жовтня 2020 року він отримав копію наказу про звільнення з 29 жовтня 2020 року у зв`язку із прогулами без поважних причин. Не погодившись із рішенням підприємства, він звернувся до суду із позовом до підприємства. І рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року по справі 425/3110/20 його позов був задоволений повністю. Підприємство було зобов`язано змінити формулювання причин звільнення та стягнуто вихідну допомогу при звільнені в розмірі 24533 гривні 46 копійок та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 16.10.2020 року по 18.02.2021 року у розмірі 33879 гривень 54 копійки. Разом з цим вважаючи, що підприємством було порушено його право на своєчасне отримання вихідної допомоги, оскільки виплата вихідної допомоги фактично була здійснена лише 29 липня 2021 року, тому він просить суд стягнути середній заробіток за час затримки із виплати вихідної допомоги за період з 19.02.2021 року по 29 липня 2021 року в розмірі 42446 гривень 78 копійок. Позиція відповідача. Рішенням суду від 18.02.2021 року був встановлений розмір вихідної допомоги у розмірі 24533 гривні 46 копійок, несвоєчасна виплата якої є підставою для вимоги про стягнення середнього заробітку. Після апеляційного розгляду справи, 04.06.2021 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати банківські реквізити для виконання рішення суду в частині стягнення коштів в тому числі і вихідної допомоги. Проте реквізитів [PERSON] не надав. Друге звернення відповідача з проханням надати реквізити теж залишилося без відповіді. А за відсутністю банківських реквізитів [PERSON] виключена можливість самостійно виконати рішення суду в частині виплати стягнутої вихідної допомоги. 24 червня 2021 року позивач звернувся до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, і 29 липня 2021 року з відповідача була стягнута вихідна допомога в розмірі 24533 гривні 46 копійок та отримана позивачем. З наведених обставин у відповідача відсутня вина з невиплати вихідної допомоги, що виключає відповідальність відповідача за період червень-липень 2021 року. Позивач не надводить у позові, що саме має компенсувати середній заробіток, який він просить стягнути. У позові немає обґрунтування порушення яких прав позивача має компенсувати ці кошти. Необгрутованим є і розумність , справедливість і пропорційність компенсації в розмірі 42446 гривень 78 копійок, яка набагато більша ніж сама вже виплаченої заборгованісті з вихідної допомоги в розмірі 24533 гривні 46 копійок. Тому така компенсація не може перевищувати трьох тисяч гривень, що буде розумним, справедливим та пропорційним порушеному праву позивача, яке полягає у лише праві на своєчасний розрахунок. У своїй відповіді на відзив, позивач зазначив, що підприємство станом на 18.02.2021 року вже знало, що дії підприємства були неправомірними відповідно до позивача, відповідач був зобов`язаний перерахувати йому грошові кошти, які відповідач умисно не виплачував з 15 жовтня 2020 року. І ці кошти відповідач міг перерахувати на реквізити вказані в виписках з АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.04.2020 року по 09.10.2020 року та з 31.08.2020 року по 29 жовтня 2020 року, по його рахунках, і такі виписки були додатні до його первісної позовної заяви про зміну формулювання причин та дати звільнення. Крім того, усі необхідні реквізити для перерахування грошових коштів відповідач мав, оскільки під час роботи на підприємстві з 08.11.202020 року його періодично виплачувалась заробітна плата (а.с. 54,55-57,58-61). Оцінка суду щодо обставин у справі. 15 жовтня 2020 року [PERSON] подав на ім`я директора КП «МС» РМР заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з не виплатою заробітної плати та порушенням керівництвом підприємства умов колективного договору (а.с. 7). 19 жовтня 2020 року відповідач склав на ім`я [PERSON] лист, в якому вказав, що станом на 16 жовтня 2020 року заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня, звільнити позивача відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України немає правових підстав (а.с. 11). До цього листа, як додаток було додано довідку № 054 від 16.10.2020 року про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати, станом на 16.10.2020 року (а.с. 12). Наказом виконуючого обов`язки інспектора з кадрів Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області від 29 жовтня 2020 року від 394, [PERSON] було звільнено з посади механіка за прогули без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України 29 жовтня 2020 року (а.с. 8). Відповідно до довідки від 07 грудня 2020 року, виданої КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області № 063, підприємство повідомило [PERSON] , про те, що у відповідь на його заяву, йому надається інформація про середньомісячну заробітну плату та повідомлено, що на комунальному підприємстві «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області встановлена 40-годинна робоча неділя з 8-годинним робочим днем (а.с. 9,10). Не погоджуючись з формулюванням причин і дати звільнення, [PERSON] звернувся до суду із позовом до КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, яким просив змінити формулювання причини і дати звільнення та стягнути суми, належних працівникові при звільнені (а.с.55-57). І рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали від 26 червня 2021 року, позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області було зобов`язано змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з пункту четвертого статті 40 Кодексу законів про працю України за прогули на частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та дати його звільнення з 29.10.2020 року на 15.10.2020 року на підставі його заяви про звільнення від 15.10.2020 року. З Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь [PERSON] було стягнуто вихідну допомогу при звільненні у сумі 24533 гривні 46 копійок, а також середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 16.10.2020 року по 18.02.2021 року в сумі 33879 гривень 54 копійки (а.с. 16-20,21). Постановою Луганського апеляційного суду від 31 травня 2021 року, рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року , було залишено без змін (а.с. 12-27). Листами від 04 червня 2021 року та від 25 червня 2021 року (які були надіслані позивачу), підприємство просило [PERSON] , у зв`язку із набранням рішенням суду законної сили, з метою виконання вказаного рішення, з`явитися до відділу кадрів КП «МС» РМР для внесення змін у трудову книжку та надати реквізити належного банківського рахунку (а.с. 47,48,49,50). Але банківських реквізитів позивач не надав, що не заперечується сторонами, а рішення суду було виконано під час виконавчого провадження, 29 липня 2021 року (а.с. 1-3,13,44-46). І оскільки вихідна допомога була сплачена тільки 29 липня 2021 року, [PERSON] вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року (що складає 109 робочих днів) у розмірі 42446 гривень 78 копійок, тому він подав позов про його стягнення з відповідача (а.с.1-3). Оцінка суду щодо змісту спірних правовідносин. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем мали місце трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати йому вихідної допомоги при звільненні, зокрема за період з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року в розмірі 42446 гривень 78 копійок. Оцінка суду щодо права та аргументів сторін. Частина 1 статті 43 Конституції України гарантує кожній людині право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому частина 7 статті 43 Основного закону України вказує на те, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зокрема, частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. А в разі порушення цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу, для підприємства настає відповідальність у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року, яке набрало законної сили встановлено те, що у день звільнення [PERSON] Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області повинно було сплатити на його користь вихідну допомогу у розмірі 24533 гривні 46 копійок, але не сплатило (а.с.16-20,21,22-27). Сплата відбулась тільки 29 липня 2021 року (а.с.13). Тому суд погоджується із аргументами позивача про те, що за весь час затримки виплати на його користь вихідної допомоги, підприємство повинно сплатити на його користь середній заробіток, і позивачем доведено, що підприємством сплачено середній заробіток за період з 16 жовтня 2020 року по 18 лютого 2021 року, на підставі рішення суду, у повному обсязі, у розмірі 33879 гривень 54 копійки (а.с.13,16-20,21,22-27). При цьому суд не може погодитись із аргументами відповідача про те, що для здійснення своєчасної виплати позивачу грошей, позивач повинен був надати відповідачу реквізити свого рахунка. Оскільки такі відомості були у розпорядженні відповідача, який сплачував позивачу заробітну плату за час його роботи. Також позивач надав суду докази того, що при поданні свого первісного позову до Рубіжанського міськоо суду Луганської області, він надав копії виписки із свого банківського рахунка з якої відповідач дійсно міг встановити, що позивач свого рахунку не змінював (а.с.55-61). При цьому суд враховує, що відповідач не довів відсутність своєї вини у несвоєчасній сплаті позивачу середнього зароібтку за час прострочки виплати вихідної допомоги при звільненні. І на відсутність вини не може вказувати не надання позивачем інформації про реквізити його рахунку, особливо, з урахуванням того, що відповідач не зміг довести суду факт отримання позивачем листів відповідача про необхідність надання відповідачу реквізитів рахунка позивача для виплати середнього заробітку (а.с.47-50). Відповідач довів лише факт надсилання таких листів (а.с.47-50). Але на розгляді суду знаходиться питання про стягнення на користь позивача із відповідача середнього заробітку за період з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року, у розмірі 42446 гривень 78 копійок, розглядаючи яке суд виходить з наступного. В силу вказаних положень Конституції та КЗпП України суд погоджується з тим, що позивач дійсно має право на отримання середнього заробітку за період затримки відповідачем виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні. І це право порушується саме відповідачем. Рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що розмір середнього заробітку позивача склав 389 гривень 42 копійки (а.с. 16-20), а тому з огляду на період затримки виплати вихідної допомоги позивачу (з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року), позивач правильно обрахував суму середнього заробітку, розмір якої складає 42446 гривень 78 копійок, якщо виходити з буквального застосування положень статті 117 КЗпП України. Але суд, на виконання положень частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України застосовує статтю 117 КЗпП України, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, які викладені ним у постанові Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15) та у постанові від 18 березня 2020 року (справа №711/4010/13-ц), через що такі правові висновки суд вважає усталеними. Зокрема, суд враховує те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (пункт 71); Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75), а відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 76); Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78); Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України (пункт 82). Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (пункт 86). Суд поділяє такі висновки, і у цій справі не бачить жодних фактичних підстав для того, аби відійти від цих висновків, оскільки при розмірі невиплаченої вчасно вихідної допомоги при звільненні у сумі 24533 гривні 46 копійок, за час затримки її виплати, позивач вже отримав середній заробіток у розмірі 33879 гривень 54 копійки, який значно перевищує суму самої вихідної допомоги за період прострочки її виплати з 16.10.2020 року по 18.02.2021 року, тобто за чотири календарні місяці. А за період прострочки з 19 лютого 2021 року по 29 липня 2021 року (тобто за майже п`ять місяців він просить стягнути ще 42446 гривень 78 копійок. А тому, на підставі саме принципів добросовісності, справедливості та розумності суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті відповідачем на користь позивача у цій справі,

Outcome: partial