Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач 08.07.2021 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та просить визнати недійсним договір позики укладений між позивачем та відповідачем. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не підписував договір позики, адже порядок акцептування пропозиції відповідача не відповідає положенням абз. 3 ч.6 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію», тому договір укладений між сторонами є таким, що прирівнюється до договору в письмовій формі, відповідачем не було повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов договору. Також [PERSON] вказує на те, що договір про надання позики містить ознаки кредитного договору. У оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Щодо розміру відсотків та пені з якими не погоджується позивач, то він посилається на нечесну підприємницьку практику, адже відповідач не повідомив його про всі умови договору та реальний розмір процентів. Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла до судді Кузнецової В.В. та ухвалою від 12.07.2021 року було відкрите провадження у справі. Ухвалою від 19.10.2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової срав між суддями, дана справа 22.11.2021 року надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 22.11.2021 року справу прийнято до провадження судді та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 11.01.2022 року. У судове засідання 11.01.2022 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] разом з позовом подав заву якою просив провести розгляд справи без участі позивача та його представника за наявними матеріалами справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, який народився [INFO] , про що свідчить копія паспорту серії [NUMBER] , виданий 06.11.2002 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвалу суду про витребування доказів не було виконано. В свою чергу [PERSON] як ініціатор судового процесу повинен був подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України). Втім, позивач до позову додав лише копію паспорту та реєстраційного номера облікової картки платника податків. Докази, щоб підтверджували обставини справи позивачем не подані і в подальшому. Відповідач до суду з відзивом не звертався, жодних доказів не подав. За таких обставин, встановити наявність між сторонами договірних правовідносин не вбачається можливим. Суд не може прийняти рішення за відсутності безпосередньо оскаржуваного документа та неможливості надати йому оцінку. Згідно правової доктрини, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясування питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Встановити обставини за яких Закон України «Про захист прав споживачів» розповсюджується на правовідносини, що виникли між [PERSON] та ТОВ «ФК «Інвеструм» не можливо. Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Також виходячи з вищенаведеного, суд відзначає, що встановити порушення відповідачем прав позивача встановити не вбачається можливим. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed