Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

29 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 304, за вимогою ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про стягнення з неї заборгованості в сумі 27 272 грн 78 коп., посилаючись на те, що його вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме: за відсутності оригіналу нотаріально посвідченого договору. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце її розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій, крім цього, зазначено, що він наполягає на задоволенні вимог у повному обсязі . Відповідач та третя особа про причини неявки суду не повідомили, правом надати відзив або пояснення на позовну заяву у порядку, передбаченому ЦПК України, не скористались. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. Як вбачається з матеріалів справи, 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. було вчинено виконавчий напис № 304 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості в розмірі 27272 грн 78 коп. (а. с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Позивачка звернулася до суду, мотивувавши позов тим, що виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме за відсутності оригіналу нотаріально посвідченого договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Аналогічне за змістом визначення міститься й у пп. 14.1.258 Податкового кодексу України. Обов`язкового нотаріального посвідчення цього договору жодний нормативно-правовий акт не вимагає. Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, посилання позивачки на відсутність оригіналу нотаріально посвідченого договору, є безпідставним. Разом із тим, оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З аналізу наведених норм процесуального права випливає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Згідно з п. 2 даного переліку для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а саме: кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Виходячи з такого підходу до вирішення зазначеної категорії спорів, Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року (справа № 6-887/цс17) зазначив, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З матеріалів справи не вбачається, і сторонами у справі не на надано доказів, що при вчиненні напису нотаріус отримував від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», зазначений у написі, є безспірним. Наведені обставини також вказують на те, що розмір кредитної заборгованості, зазначений нотаріусом в оспорюваному виконавчому написі, не є безспірним, оскільки позивачка звернулася одразу до суду після початку стягнення з неї заборгованості по виконавчому напису нотаріуса, і це є достатньою правовою підставою для визнання даного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а відповідач при цьому не позбавляється можливості вирішити спірні питання у позовному провадженні. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Також у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати, що складаються з суми судового збору в розмірі 908 грн. за подання позовної заяви та 454 грн - за заяву про забезпечення позову, сплата яких підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 1, 2). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до акту виконаних робіт (наданих послуг) та меморіального ордеру №@2PL457300 від 10 серпня 2021 року позивачка [PERSON] сплатила адвокатському бюро «Калінін і Партнери» грошові кошти в сумі 5 000 грн за надання правничої допомоги, а саме: за усну з вивченням документів консультацію, складання оформлення (друк) адвокатського запиту, аналіз та узагальнення практики Верховного суду, складання, оформлення подання до суду позову, складання, оформлення, подання до суду заяви про забезпечення позову. Незважаючи на те, що адвокат і клієнт погодили між собою вказану вище суму, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачкою витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Враховуючи розмір виконаних адвокатським бюро «Калінін і Партнери» робіт з надання позивачці правничої допомоги, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що на користь позивачки підлягають стягненню 4 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved