Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.09.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2606 про постачання та використання теплової енергії. У період з листопада 2018 року по січень 2021 року, на підставі укладеного договору, позивач надавав відповідачу послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення 47, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , та належить відповідачу, вартістю на загальну суму 14\~973,50 гривень. Претензій від відповідача щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило, однак, відповідач належним чином не здійснював оплату за надані послуги, здійснив лише часткову оплату у розмірі 523,89 гривень, внаслідок чого за вказаний період за ним утворилася заборгованість у розмірі 14\~449,61 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 14\~973,50 гривень. Крім того, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язання за умовами вищевказаного договору, позивач, відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 193,46 гривень, суму інфляційних витрат у розмірі 152,31 гривень, а також судові витраті по сплаті судового збору у розмірі 2\~270 гривень. Ухвалою суду від 23.06.2021 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову, на виконання якої 19.07.2021 року позивачем подано відповідну заяву та усунуто зазначені в ухвалі суду недоліки. Ухвалою суду від 26.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 24.12.2021 року через канцелярію суду відповідач подав відзив на позов, за змістом якого проти позову заперечує, вважає позовні вимоги необгрунтованими та непідтвердженими належними доказами. Посилаючись на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені у справі № 6-458св13 від 17.04.2013 року, у яких суд дійшов висновку, що договір про постачання та використання теплової енергії від 30.09.2004 року № 2606, укладений між [PERSON] та Концерном „МТМ, не передбачає надання комунальних послуг з теплопостачання, а є угодою з реалізації товарної продукції, та на правовідносини між сторонами у даній справі поширюється дія Закону України „Про теплопостачання та Правила користування тепловою енергією. Отже, відповідач наполягає на тому, що нарахування зобов`язань за вищевказаним договором має відбуватися відповідно до умов Договору, з урахуванням ціни товару, встановленої пунктом 2.1, що за його розрахунком, відповідно до тарифів, визначених договором, за період з листопада 2018 року по січень 2021 року становить 1\~191,75 гривень. Заявлений позивачем до стягнення з нього розмір заборгованості відповідач вважає необгрунтованим та нарахованим безпідставно, у позадоговірному порядку, за цінами, які не встановлені Договором, умовами якого не передбачено їх завищення. Разом з тим, позивач наполягає на тому, що за вказаний період ним були здійснені оплати зобов`язань по укладеному Договору у загальному розмірі 1\~427,71 гривень, тому вважає відсутньою заборгованість за ним, і просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Інших заяв по суті справи суду подано не було. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. З доводами представника відповідача щодо заперечень на позов не згоден, разом з тим, в ході розгляду справи не заперечував проти здійснення відповідачем оплат у зазначеному розмірі на виконання зобов`язань за Договором. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві, у задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України\~\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить нежитлове приміщення [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1362, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 244960916 від 18.02.2021 року. (а.с. 8-10) 30.09.2004 року між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Орджонікідзевського району було укладено договір № 2606 про постачання та використання теплової енергії до нежитлового приміщення [ADDRESS] . (а.с. 15-16) Згідно з Розділом 1 договору позивач взяв зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими цінами (тарифами) в терміни, передбачені Договором. В ході розгляду справи відповідач не надав заперечень щодо належного виконання позивачем умов договору в частині постачання теплової енергії до належного йому нежитлового приміщення [ADDRESS] за період з листопада 2018 року по січень 2021 року. Згідно з висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі цього суду від 17.04.2013 року у справі № 6-458св13, договір про постачання та використання теплової енергії від 30.09.2004 року № 2606, укладений між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі», не є таким, що передбачає надання комунальних послуг з теплопостачання, а є угодою з реалізації товарної продукції. У своєму рішенні суд дійшов висновку, що на правовідносини, які виникли між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі» з приводу постачання відповідачу теплової енергії поширюється дія Закону України\~«Про теплопостачання»\~№ 2633-IV від 02.06.2005 року та Правила користування тепловою енергією, затверджені постановою КМУ\~№ 1198\~від 03.10.2007 року. Водночас, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов до висновку, що на спірні правовідносини не розповсюджується законодавчі акти, що регулюють порядок надання житлово-комунальних і комунальних послуг, включаючи Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Таким чином, в даній справі спірні відносини за договором про постачання та використання теплової енергії від 30.09.2004 року № 2606, укладеним між концерном «МТМ» та [PERSON] , є угодою з купівлі-продажу останнім товарної продукції у вигляді теплової енергії. Також, згідно з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ даний договір є цивільно-правовою угодою та на нього в повній мірі розповсюджується цивільне законодавство України, зокрема, Цивільний кодекс України. Відповідно до ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови контракту (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, який є єдиним джерелом його зобов`язання на користь позивача. Так, п 2.1 Договору передбачено, що енергопостачальна організація постачає споживачу теплову енергію на опалення в період опалювального сезону (з 1 листопада до 01 квітня), якщо інше не буде встановлено рішенням (розпорядженням, постановою) місцевих органів влади, з тепловим навантаженням 0,003180 Гкал/годину та за тарифом 1 Гкал теплової енергії 79,98 грн. (з ПДВ), затвердженим рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21.11.2003 року № 372. Плановий розподіл теплової енергії на опалення по місяцях, Гкал та грн.: листопад 0,9 Гкал 71,98 грн.; грудень 1,2 Гкал 95,98 грн.; січень 1,4 Гкал 111,97 грн.; лютий 1,2 Гкал 95,98 грн.; березень 1,0 Гкал 80,00 грн. Укладений між сторонами договір № 2606 від 30.09.2004 року, включаючи встановлену п. 2.1 договору таку істотну умову, як ціна, не змінювався сторонами з дати його підписання та діє до теперішнього часу. Передбачена п. 2.1. Договору ціна є дійсною та такою, що повинна застосовуватися у розрахунках між сторонами. Інших цінових показників для здійснення розрахунків між учасниками договору, ніж ці, що були встановлені зазначеною угодою, не існує. Плановий розподіл теплової енергії на опалення по місяцях у Гкал та гривнях, встановлений Договором не був змінений у встановленому законом порядку до теперішнього часу. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що договір від 30.09.2004 року № 2606, укладений між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] , містить в собі всі істотні та інші умови, необхідні для його виконання сторонами, та повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що встановлені статтею 203 ЦК України. Отже, нарахування відповідачем зобов`язань за цим договором повинно відбуватися відповідно до його умов, з урахуванням ціни товару, встановленої пунктом 2.1. Договору. В обгрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості за період з листопада 2018 року по січень 2021 року у розмірі 14\~449,61 гривень позивачем подано розрахунок, з якого вбачається нарахування відповідачем вартості зобов`язань відповідача за укладеним Договором за поставлену товарну продукцію у вигляді теплової енергії за цінами не передбаченими його умовам. Позивач, нараховуючи [PERSON] зобов`язання за договором, використав тарифи на комунальні послуги з теплопостачання, не маючи для цього правових підстав. При цьому, позивачем не були враховані наведені вище висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі цього суду від 17.04.2013 року у справі № 6-458св13. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договору, як це мало місце в даному випадку. Як встановлено ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Статтею 525\~ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Названим Договором одностороння зміна його умов не допускається. З огляду на положення ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, як це передбачено ч. 1 ст. 691 ЦК України. Суд погоджується з викладеним відповідачем у відзиві розрахунком вартості зобов`язань відповідача [PERSON] за договором № 2606 від 30.09.2004 року за період з листопада 2018 року по січень 2021 року, яка становить 1\~191,75 гривень. Зазначений розрахунок складений з урахуванням показників вартості теплової енергії, визначених умовами, укладеного між сторонами Договору, та позивачем не спростований. Таким чином, відповідно до положень договору № 2606 від 30.09.2004 року, позивач повинен був нарахувати [PERSON] до сплати за поставлену з листопада 2018 року по січень 2021 року товарну продукцію у вигляді теплової енергії на суму 1\~191,75 гривень. В ході розгляду справи позивачем визнається оплата на суму 523,89 гривень, а представником відповідача подано платіжні документи про внесення грошових коштів по сплаті вартості поставленої позивачем теплової енергії на загальну суму 903,82 гривень, яка з урахуванням встановленого судом розміру зобов`язань [PERSON] за договором № 2606 від 30.09.2004 року, за період з листопада 2018 року по січень 2021 року у сумі 1\~191,75 гривень, становить переплату за вказаний період у розмірі 235,96 гривень. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України ,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано суду обґрунтованих доказів задля спростування внесення відповідачем зазначених оплат у вказаному розмірі, більш того, представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти достовірності здійснених відповідачем платежів за поданими платіжними документами на діючі рахунки Концерну „МТМ. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність заборгованості відповідача [PERSON] по зобов`язанням за договором № 2606 від 30.09.2004 року за період з листопада 2018 року по січень 2021 року. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи обставини справи, на підставі яких судом достовірно встановлено відсутність невиконаного відповідачем зобов`язання за договором № 2606 від 30.09.2004 року за період з листопада 2018 року по січень 2021 року, у заявленому позивачем до стягнення розмірі, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача, на підставі ст. 625 ЦК України, 3 % річних у розмірі 193,46 гривень та суми інфляційних витрат у розмірі 152,31 гривень. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтовані, не підтверджені належними доказами, тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed