Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що [INFO] помер його мати [PERSON] . За життя від імені останнього на ім`я позивача був складений заповіт. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок загальною площею 76,3 м2 ( літ. А) з допоміжними господарськими будівлями : 1) сарай ( літ. «Б»), 2) прибудова (літ. «б»), 3)погріб (літ «В»), 4) колодязь («№ 1»); земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,11 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0582; земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розміром 0,18 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0581, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Дане домоволодіння придбане [PERSON] в 1950-1947 роках, але належним чином зареєстроване не було. [PERSON] , яка являється єдиним спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON] , з врахуванням додаткового строку, визначеного рішенням Лохвицького районного суду від 09.12.2020 року у справі № 538/2115/20, у встановлені законодавством строки подала до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно якої заведена спадкова справа № 3/2021. Інші спадкоємці, у тому числі які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після спадкодавця, відсутні. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] звернулася до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і дві земельні ділянки, які знаходяться під господарськими будівлями. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.11.2021 за вих. № 348/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі вказаного Свідоцтва у зв`язку з тим, що на вищезгадане нерухоме майно відсутні правовстановлюючі документи. Просить суд визнати за нею, як спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] , право власності на: житловий будинок загальною площею 76,3 м2 ( літ. А) з допоміжними господарськими будівлями : 1) сарай ( літ. «Б»), 2) прибудова (літ. «б»), 3)погріб (літ «В»), 4) колодязь («№ 1»); земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,11 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0582; земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розміром 0,18 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0581, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 28.12.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує (а.с. 51). Представник відповідача- Лохвицької міської ради Полтавської області, також на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позову не заперечує (а.с. 50). Третя особа- нотаріус Другої Лохвицької державної нотаріальної конторина адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 45). Враховуючи наведене, та вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судовий розгляд даної справи здійснити за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до частини 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Виходячи з положень ч.ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно частини 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що 14.03.2019 року [PERSON] на ім`я [PERSON] був складений заповіт, який посвідчений секретарем Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області та зареєстрований в реєстрі за № 14 (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.05.2019 року (а.с. 9). До складу спадкового майна увійшли: житловий будинок загальною площею 76,3 м2 ( літ. А) з допоміжними господарськими будівлями : 1) сарай ( літ. «Б»), 2) прибудова (літ. «б»), 3)погріб (літ «В»), 4) колодязь («№ 1»), який згідно Виписки з Погосподарської книги № 2 за 2021-2025 роки Гирявоісковецького старостинського округу Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Полтавської області належить померлому [PERSON] (а.с. 14); земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,11 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0582; земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розміром 0,18 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0581, право власності на яку за [PERSON] підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії ПЛ № 00263 від 25.06.1997р (а.с. 19, 20), та які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] належним чином прийняла спадщину, відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори. Проте, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказані будинок та земельні ділянки, постановою нотаріуса за вих. № 348/02-31 від 17.11.2021 року було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій (а.с. 11). Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Позивачем [PERSON] наданий технічний паспорт, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що дім побудований у 1947 році. Поточні зміни до технічного паспорта відсутні (а.с. 22-27). Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Питання набуття права власності на житлові будинки, побудовані до 1948 року, регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Підтвердженням власності на будинок за громадянами являлися записи в погосподарських книгах виконавчих комітетів сільських рад. Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до п. 42 якої для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 p., подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об`єкт права власності на нерухоме майно. Пунктом 9 частини 1 ст. 27 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Право власності померлого [PERSON] на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,11 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0582; земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розміром 0,18 га кадастровий номер 5322682401:01:001:0581, підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії ПЛ № 00263 від 25.06.1997р (а.с. 20). 17.12.2021 року проведено нормативну грошову оцінку вказаних земельних ділянок (а.с. 33. 34). За ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування із збереженням її цільового призначення. За ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). В даному випадку, відповідно до заповіту спадщина належить [PERSON] з часу відкриття спадщини. Як спадкоємець, позивач має право на набуття майна у власність в порядку спадкування, зобов`язана утримувати майно, здійснити його державну реєстрацію, проте не може цього робити, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, який засвідчують право власності, та відсутністю можливості оформити свої права на спадщину у нотаріальному порядку. Стороною відповідача позов визнаний у повному обсязі, і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з положенням ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги визнання стороною відповідача позовних вимог, а також те, що позивач не може реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження об`єктами нерухомого майна, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що позбавляє [PERSON] можливості оформити спадщину та зареєструвати право власності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, так як в даному випадку має місце порушення прав позивача, які підлягають захисту, шляхом визнання за останньою права власності на житловий будинок та земельні ділянки Судові витрати суд вважає залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved