Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

29 липня 2021 року Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування звернувся в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватись дитина, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн. щомісячно. В подальшому позивач 03.12.2021 подав письмову заяву про зменшення розміру позовних вимог, просить стягувати з [PERSON] на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватись дитина, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідачка є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зловживає алкогольними напоями, неналежно виконує батьківські обов`язки, не проживає з дитиною, не приймає участі у її вихованні та утриманні. З 02 червня 2021 року неповнолітня [PERSON] була взята на облік дітей, які залишились без батьківського піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, та тимчасово влаштована у сім`ю бабусі гр. [PERSON] та перебуває повністю на її утриманні. Дитина навчається у 10-му класі Нововолинського ліцею №6, матір навчанням, успішністю та поведінкою дочки не цікавиться, зв`язки із навчальним закладом не підтримує. З квітня 2016 року відповідачка перебуває на обліку у центрі зайнятості, як безробітна. Крім того, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 08.07.2021 [PERSON] підтвердила, що вона дійсно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи вищезазначене, те, що відповідачка не створює належних умов для життя та повноцінного розвитку неповнолітньої дочки, зловживає спиртними напоями, що може призвести до негативних наслідків та загрозливих умов для подальшого проживання дитини в сім`ї, тому й заявлено позов до суду. Просить постановити рішення про відібрання неповнолітньої [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Представник позивача Думич І.О. в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позов підтримала повністю, просила його задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позов визнала повністю, не заперечила проти відібрання дитини та стягнення аліментів на її утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частинами 1, 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначено, щоміж інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). За змістом ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини. Відповідно до ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дітей є наслідком їх винної поведінки. При цьому суд зазначає, що відібрання дитини у відповідачки буде відповідати інтересам дитини і його слід здійснити без визначення конкретного терміну. Цей спосіб надасть можливість збереження сімейних стосунків між матір`ю та дитиною, та не позбавить відповідачку права в подальшому ставити питання про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У нормі ст.180 СК України, встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положенням ч.2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину (ч.4 ст.170 СК України. З наведеного вбачаються підстави для стягнення аліментів із відповідачки на утримання неповнолітньої дитини. Відтак, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про стягнення аліментів і присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватись дитина, в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення до суду з позовом, а саме з 29 липня 2021 року. Рішення щодо платежу по аліментах в межах одного місяця підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави 1984,80 грн. судового збору.

Outcome: approved