Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] та відповідно до позовних вимог просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 жовтня 2016 р. та посвідчений державним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 15.12.1978 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . За час спільного проживання за рахунок інвестування спільних коштів була придбана спірна квартира [ADDRESS] . Право власності було оформлено на [PERSON] 24.12.2010 р. У 2016 р. позивач захворів, внаслідок виявлених у нього захворювань він став погано пересуватися, почав потребувати сторонньої допомоги, отримав інвалідність. Дані обставини призвели до того, що він та його дружина - відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] провели спільну розмову в ході якої вирішили укласти договір довічного утримання відповідно до якого відповідач [PERSON] буде доглядати за позивачем та відповідачем [PERSON] . Це стало підставою того, що 21.10.2016 р. він разом з відповідачем [PERSON] прийшли до нотаріуса де ним було підписано відповідну заяву, але з текстом даної заяви він не знайомився та не придав їй ніякого значення, так -як довіряв своїй дружині [PERSON] . Про оспорюваний договір дарування квартири, який було укладено відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] він дізнався лише в лютому 2021 р. коли ним було отримано інформаційну довідку та в послідуючому на його вимогу [PERSON] надала йому оспорюваний договір. Після чого йому стало відомо, що вказаним правочином порушені його права, так -як спірна квартира була спільною власністю подружжя. Свою позицію обґрунтовував посиланням на вимоги ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позов визнали, не заперечували щодо фактичних обставин, що викладені в позовній заяві та не заперечували щодо задоволення позову, а також ухвалення рішення під час підготовчого судового засідання. Частинами 3,4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Як було встановлено в судовому засіданні, що 15 грудня 1978 р. позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. 21 жовтня 2016 р. [PERSON] уклала договір дарування на користь [PERSON] , відповідно до якого подарувала на користь останнього квартиру [ADDRESS] . В цей же день позивачем [PERSON] була складена заява, що була нотаріально посвідчена та відповідно до якої останній надає свою згоду [PERSON] на укладання оспорюваного правочину. Як убачається з матеріалів справи, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] та відповідачем [PERSON] в 2010 р. Статтями 60, 61 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного оборот Статтею 63 СК України також визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 ст. 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд; частина друга цієї ж статі вказує на те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Такою юридичною дією, шо передбачена главою 55 ЦК України, є договір дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 229 ЦК України визначено, що Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позову та визнання позову відповідачами безпосередньо в судовому засіданні та визнання того факту, що в момент посвідчення оспорюваного договору позивача фактично було введено в оману суд дійшов висновку щодо задоволення позову. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved