Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22.08.2018 р. між ним та КС «Громада» був укладений договір №1791 про залучення строкового внеску (вкладу) у розмірі, також укладено додаткову угоду. Договору процентна ставка за внеском становить 28%. Крім того, між сторонами укладено 06.09.2019 року договір № 2447. Строки дії договорів закінчились. Відповідач свої обов`язки за кредитним договором не виконав, кошти та відсотки не повернув. Просить стягнути з відповідача на його користь суму внеску за договором про залучення страхових внесків (вкладів)№ 1791, № 2447 - загальна сума становить 114421,54 грн.; та 28002,80 грн. процентів за даними вкладами. Також просить стягнути з відповідача на його користь 281,65 грн. інфляційних витрат; 469,42 грн. - 3 процентів річних за користування чужими коштами та судові витрати в сумі 16292,91 грн., з них 1578,91 - судовий збір, 14714,00 - витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 08.09.2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. З якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги позивача передчасними, такими що не враховують існуючу складну скрутну ситуацію і вимоги чинного законодавства, зокрема вимоги ст. 617 ЦК України в частині звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок випадку або непереборної сили у зв`язку із запровадженням карантину, тобто наявністю форс-мажору. 22.02.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області зупинене провадження до розгляду справи ВП ВС. 09.12.2021 року поновлено провадження у даній справі ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області. Позивач та його в судове засідання не з`явились. Представник позивача надав заяву про проведення розгляду без його участі, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлявся, причини неявки не відомі. Враховуючи наведене справа розглядалась у відсутності сторін. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 22.08.2018 р. між сторонами у справі був укладений договір №1791 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. За умовами даного договору вкладник вносить строковий внесок члена кредитної спілки на депозитний рахунок до спілки, а спілка приймає внесок і зобов`язується повернути вкладникові внесок та виплатити проценти на внесок на умовах встановлених цим договором. Відповідно до пункту 1.2. Договору вкладу сторони погодили, що договір укладено строком 20 (двадцять) місяців. Днем початку строку дії є 22.08.32020 р. Днем закінчення строку дії договору 22.04.2020 р. Відповідно до п. 2.1.1., 2.2.1., 2.3.3 договору вкладу вкладник зобов`язується внести грошові кошти (внесок) до спілки у розмірі 30000,00грн. Процентна ставка за внеском встановлюється у розмірі 25% процентів річних. Процентна ставка - фіксована. Виплата процентів здійснюється щомісячно на вимогу вкладника, що пред`являється в усній або письмовій формі. На виконання умов договору вкладу позивачем внесені грошові кошти в сумі 30000,00грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 23127 від 02.08.2018 р. Відповідно до п. 3.2.6. Договору спілка зобов`язана видати вкладнику внесок на письмову вимогу з урахуванням умов договору. 03.03.2020 року між сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору № 1791, за умовами якого вкладник вносить 44421,54 грн., загальна сума вкладу за договором № 1791 становить - 74421,54 грн. Відповідно до квитанції № 1311 від 03.03.2020 року позивачем внесені 44421,54 грн. за додатковим договором № 1. 06.09.2019 р. між сторонами у справі був укладений договір № 2447 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. За умовами даного договору вкладник вносить строковий внесок члена кредитної спілки на депозитний рахунок до спілки, а спілка приймає внесок і зобов`язується повернути вкладникові внесок та виплатити проценти на внесок на умовах встановлених цим договором. Відповідно до пункту 1.2. Договору вкладу сторони погодили, що договір укладено строком 6 (шість) місяців. Днем початку строку дії є 06.09.2019 р. Днем закінчення строку дії договору 06.03.2020 р. Відповідно до п. 2.1.1., 2.2.1., 2.3.3 договору вкладу вкладник зобов`язується внести грошові кошти (внесок) до спілки у розмірі 40000,00грн. Процентна ставка за внеском встановлюється у розмірі 28% процентів річних. Процентна ставка - фіксована. Виплата процентів здійснюється щомісячно на вимогу вкладника, що пред`являється в усній або письмовій формі. На виконання умов договору вкладу позивачем внесені грошові кошти в сумі 40000,00грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 4404 від 06.09.2019 р. Відповідно до п. 3.2.6. Договору спілка зобов`язана видати вкладнику внесок на письмову вимогу з урахуванням умов договору. Заяви позивача про повернення коштів за договорами відповідачем отримано 13.05.2020 року та 14.05.2020 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. До відзиву відповідачем не долучено доказів реагування на заяви позивача про повернення сум депозитів та нарахованих і невиплачених відсотків за внесками (вкладами), що дає підстави вважати, що дані заяви залишено відповідачем без реагування та відповідно й без задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про кредитні спілки", кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Згідно з ч.ч.1, 3, 5, 6 ст. 10 Закону України "Про кредитні спілки", членами кредитної спілки можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території України, об`єднані хоча б за однією з ознак, зазначених у частині першій статті 6 цього Закону, мають повну цивільну дієздатність, з урахуванням обмежень, передбачених частиною другою цієї статті. Прийняття до кредитної спілки та виключення з її складу провадяться на підставі письмової заяви особи за рішенням спостережної ради кредитної спілки, крім випадків припинення членства у зв`язку із смертю особи або виключенням члена за рішенням загальних зборів у разі порушення ним статуту кредитної спілки. Членство у кредитній спілці настає з дня сплати особою вступного та обов`язкового пайового внесків у порядку, передбаченому статутом кредитної спілки. В першу чергу сплачується вступний внесок. У разі коли вступний та обов`язковий пайовий внески сплачено у різні дні, першим днем членства вважається день сплати обов`язкового пайового внеску. Днем припинення членства у кредитній спілці вважається день прийняття загальними зборами членів кредитної спілки або спостережною радою кредитної спілки відповідного рішення. Члени кредитної спілки мають право: брати участь в управлінні справами кредитної спілки, обирати та бути обраними до її органів управління; вносити пропозиції на розгляд органів управління кредитної спілки; одержувати від кредитної спілки кредити та користуватися іншими послугами, які надаються членам кредитної спілки відповідно до її статуту; одержувати інформацію про діяльність кредитної спілки, ознайомлюватися з річними балансами, фінансовими звітами, протоколами засідань органів управління кредитної спілки та іншими документами щодо діяльності кредитної спілки; одержувати дохід на свій пайовий внесок, якщо інше не передбачено статутом кредитної спілки; вийти з членів кредитної спілки в порядку, передбаченому цим Законом та статутом кредитної спілки (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про кредитні спілки"). Статтею 23 Закону України "Про кредитні спілки" визначено, що внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кошти, що належать членам кредитної спілки, обліковуються окремо. Кошти, що належать членам кредитної спілки, використовуються для надання кредитів членам кредитної спілки, а у разі наявності тимчасово вільних коштів членів кредитної спілки - можуть розміщуватися спілкою на депозитних рахунках в установах банків, які мають ліцензію на право роботи з вкладами громадян, і в об`єднаній кредитній спілці, а також у державні цінні папери, перелік яких встановлюється Уповноваженим органом. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконанням сторонами. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Щодо твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин, то їх суд виходить з наступного. У п. 4.2. Договорів, зазначено перелік обставин, які сторони віднесли до таких, які не могли передбачити або запобігти, і на час їх дії сторони звільняються від виконання зобов`язань. Карантину в даному переліку немає. Доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин з боку відповідача не надано. Зміни в договори №1791, №2447 шляхом укладення додаткової угоди, для врегулювання питання введення карантину сторонами не укладались. Сертифікат Торогово-Промислової палати про наявність форс-мажорних обставин відповідачем не долучено. Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Серед невичерпного переліку форс-мажорних обставин у цій нормі знаходиться і карантин. Разом з тим саме по собі запровадження всеукраїнського карантину не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання абсолютно всіх договірних зобов`язань. Зацікавлена сторона повинна довести, що вона не в змозі виконувати конкретні зобов`язання і що цю неможливість зумовив саме карантин. Тобто особа має обґрунтувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленим карантином та неможливістю виконання своїх зобов`язань за договором. Тобто при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. На необхідність доведення обставин форс-мажору також вказується в Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980, яка набула чинності для України 01.02.1991. В статті 79 зазначеної Конвенції більше детально визначено порядок дій сторін щодо звільнення від відповідальності у випадку виникнення форс-мажору. Виходячи з наведенного, суд не бере до уваги твердження відповідача про неможливість виконання умов договору унаслідок настання форм-мажорних обставин. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У розрахунку позивача за договором № 1791, із урахуванням додаткової угоди № 1, сума вкладу становить 74421,54 грн., 25%- 18367,74 грн. За договором № 2447сума вкладу становить 40000,00 грн., 28%- 9635,06 грн. Розрахунок наданий суду позивачем є такими, що відповідають умовам договору, доказів іншого не надано. Відповідно до ст.536ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як передбачено частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Суд погоджується з розрахунком позивача, відповідно до кого у зв`язку із порушенням договірних зобов`язань за договорами № 1791, № 2447, інфляційні витрати становлять 281,65 грн.; 3 відсотки річних - 469,42 грн. Розрахунок вказаних сум наданий суду позивачем відповідає вимогам закону, доказів іншого не надано. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у сумі 1578,91 грн., суд вважає необхідним відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача підлягає стягненню дана сума. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо), які б дали можливість визначитись із розміром витрат на правову допомогу. Перелік очікуваних витрат на правову допомогу, які зазначені в тексті позовної заяви, не може рахуватись, як доказ фактичного здійснення витрат. За таких обставин суд не вирішує питання про стягнення судових з відповідача на користь позивача, враховуючи відсутність доказів таких витрат.

Outcome: approved