Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування позову зазначає, що він [PERSON] , народився в с. Ковалі колишнього Хорольського району Полтавської області, зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . У свідоцтві про народження батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Вони також проживали по [ADDRESS] . [INFO] батько позивача [PERSON] помер в с. Ковалі колишнього Хорольського району Полтавської області . [INFO] помер єдиний брат позивача [PERSON] . Батьки матері - [PERSON] та [PERSON] померли відповідно в 1967 та 1981 роках . [INFO] в с. Ковалі колишнього Хорольського району Полтавської області померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі і на житловий будинок [ADDRESS] . 10.12.2021 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. 01 листопада 2005 року позивач подав до Хорольської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом, де була відкрита спадкова справа № 459/2005 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не надходило. Позивач, [PERSON] , є єдиним спадкоємцем на майно його померлої матері, що прийняв спадщину. 19 листопада 2012 року в Хорольській державній нотаріальній конторі позивач отримав два свідоцтва про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видані ці свідоцтва, складалися з майнового маю члена КСП «Нива» - СТзОВ «Ковалі» Хорольського району Полтавської області у розмірі 7 335 грн. та майнового паю того ж господарства у розмірі 1 918 грн., а також грошових заощаджень на різних рахунках в ТВБВ № 10016/029 с. Ковалі, філії Полтавського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», які належали спадкодавцю та які вона успадкувала на підставі заповіту [PERSON] . Також позивач отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкову земельну частку (пай) у землях КСП «Нива» Хорольського району Полтавської області. 23 листопада 2021 року позивач знову звернувся до Хорольської державної нотаріальної контори по питанню переоформлення житлового будинку своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , останнє місце проживання та реєстрації якої було: с. Ковалі Хорольського району Полтавської області. Письмово, нотаріус роз`яснила позивачу, що 01 листопада 2005 року у даній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу № 459/2005 до майна [PERSON] на підставі його заяви, як сина спадкодавця, заяви про видачу як спадкоємцю, що в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України є таким, що прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину на спадкову земельну частку (пай) у землях КСП «Нива» Хорольського району Полтавської області. Позивач, син спадкодавця, є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після [PERSON] . Нотаріус також зазначила, що за твердженням, спадкодавець володіла житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , однак жодних документів, які б посвідчували/підтверджували право власності спадкодавця на дане нерухоме майно позивачем не надано. У період до 2004 року право власності на утворений об`єкт нерухомого майна (будинок з господарськими будівлями і спорудами) мало бути зареєстровано відповідно до ч. 2 ст. 227 Цивільного кодексу України в редакції від 18.07.1963 року, а з 01.01.2004 року до часу смерті спадкодавця право мало бути зареєстровано відповідно до ст. 182 та ст. 331 ч. 2 абз. 3 Цивільного кодексу України . За заявою позивача, ФОП [PERSON] було виготовлено на ім`я позивача технічний паспорт № 127/2021 на будинок садибного типу, розташований в [ADDRESS] . До технічного паспорту додано витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № 127/2021 від 10.09.2021 року.Будинок, господарські будівлі та споруди будувалися кілька десятків років і вводились в експлуатацію в період з 1935 по 2010 роки. Відповідно до звіту про оцінку майна, проведеного 08 листопада 2021 року ТОВ «Альбатрос», ринкова вартість житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] ,- складає 46 200 грн. 00 коп. Згідно довідки від 01.10.2021 року № 2231, наданої КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», станом на 29.12.2012 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в КП «Лубенське МБТІ» не зареєстровано. Норми права, застосовані судом. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved