Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.04.2021 року звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Сосніної Ганни Валеріївни комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Одеської області про скасування рішень державного реєстратора індексний номер 47563264 від 01.07.2019 року Сосніної Г.В. КП «Агенція державної реєстрації» Одеської області на підставі якого внесено до реєстру запис про нового власника земельної ділянки № 32193221, запис про іпотеку №32193430, запис про обтяження №32193483 щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 та витребування земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 з чужого незаконного володіння ПАТ «Альфа-банк». Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Так, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що державним реєстратором Сосніною Ганною Валеріївною КП «Агенція державної реєстрації» Одеська область в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого на даний час є АТ «Альфа-банк», прийнято з порушенням закону та порушенням його права власності, записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: про право власності № 32193221, про іпотеку № 32193430, про обтяження № 32193483 щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5120885100:01:003:0217. За ствердженням представника позивача, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.11.2011 року № 3172 [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 4,9474 га кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір від 19.11.2011 року було у день укладення внесено до Єдиного державного реєстру правочинів за №10669853 і на підставі вказаного договору [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №732275 від 13.03.2012 року. Вказану земельну ділянку раніше [PERSON] придбала у [PERSON] , більш детальної інформації про вказаний правочин він не має. В момент отримання ним права власності на земельну ділянку кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 жодних обмежень на її продаж, даних про іпотеку або заборону її відчуження в реєстрі не було. З дати набуття права власності на земельну ділянку кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 жодних претензій або вимог до позивача від банку або третіх осіб не надходило. Він добросовісно набув, відкрито та мирно володіє й користувався придбаним ним майно протягом семи років. Однак, 03 жовтня 2019 року він випадково довідався, що належне йому право власності на земельну ділянку було фактично припинено, а земельну ділянку державним реєстратором Сосніною Г. В. згідно запису № 32193221 від 26.06.2019 року зареєстровано за новим власником ПАТ «УКРСОЦБАНК». При проведенні реєстраційних дій, державний реєстратор отримала набір документів, які стосувалися колишнього власника земельної ділянки кадастровий номер 5120885100:01:003:0217 [PERSON] (лист вимога від 29.08.2016 року, іпотечний договір від 07.02.2008 року тощо) і не мали жодного відношення до чинного власника вказаної земельної ділянки - [PERSON] . Він жодної вимоги щодо виконання основного зобов`язання згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від Відповідача-1 або осіб, правонаступником яких він є, не отримував. Права його на земельну ділянку були набуті належним чином, добросовісно та зареєстровані в державних реєстрах і на дату подання цього позову ніким не оскаржуються. Заочне рішення суду № 2-223 від 14.03.2011 року взагалі не стосується визнання права власності на земельну ділянку та містить відомості лише стосовно розірвання договору іпотеки від 07.02.2008 року. Стверджує, що державний реєстратор Сосніна Г.В., встановивши фактичну невідповідність заявлених і зареєстрованих прав та відсутність правочину між власником земельної ділянки - [PERSON] , та ПАТ «УКРСОЦБАНК», мав за законом відмовити в проведенні державної реєстрації, але при цьому здійснив реєстрацію прав власності на нерухоме майно. І більше того, у невстановлений законом спосіб позбавив його права власності. Адже державний реєстратор і Відповідач ігнорували той факт, що на дату реєстраційних дій законним власником земельної ділянки є він. Адже жодного рішення стосовно припинення його права власності державний реєстратор не приймала, а просто внесла запис про нового власника відповідної земельної ділянки в державний реєстр. Відповідно, державний реєстратор не мав право вносити інформацію про державну реєстрацію іпотеки й державну реєстрацію обтяжень (записи № 32193430 і № 32193483), адже на дату 26.06.2019 року дані про власника об`єкта нерухомості й особу, яка значиться іпотекодавцем в державному реєстрі відрізнялися. Дані обставини і стали підставою для його звернення з відповідною позовною заявою до суду. 06.07.2021 року від представника відповідача АТ «Альфа-Банк»\~-\~адвоката Байрамова О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого він просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування запису у державному реєстрі щодо власності, обтяження земельної ділянки відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Так, адвокат Байрамов О.В. в інтересах АТ «Альфа-Банк» вказав, що 07.02.2008 року між АТ «Укрсоцбанк та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 660/011-302. В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №660/011- 302 від 07.02.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки реєстровий №392, згідно якого в іпотеку передано земельну ділянку за [ADDRESS] , на території Миколаївської селищної ради, кадастровий номер 5120885100:01:003:0217. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.03.2011 року по справі №2-323/2011, розірвано договір іпотеки від 07.02.2008 року, укладений між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2011 року по справі №2-323/2011 задоволена заява АТ «Укрсоцбанк» про перегляд заочного рішення, заочне рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 14.03.2011 року по справі №2-323/2011 - скасоване та призначена справа до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2012 року по справі №2-323/2011 позовна заява про розірвання договору іпотеки залишена без розгляду, у зв`язку із повторною неявкою Позивача у судове засідання. Відповідні обставини відображені в ухвалі від 05.07.2016 року по справі №495/5020/16. Позивач посилається на договір купівлі-продажу від 19.11.2011 року, але на час укладення договору купівлі-продажу, розглядалась справа про оскарження договору іпотеки, згідно якого в іпотеки передано земельну ділянку, яка є предметом спору. Крім цього, у змісті позовної заяви позивач не заперечує про невиконання ним умов договору кредиту, а отже, наявності суми заборгованості перед АТ «Укрсоцбанк», у зв`язку із чим вважає, що дана обставина (наявність боргу) не підлягає додатковому доказуванню. Вказує, що згоди на реалізацію предмета іпотеки АТ «УкрсоцБанк» не надавав, а отже відчуження відбулось в порушення ЗУ «Про іпотеку». Сторони правочину узгодили умови укладеного договору іпотеки та домовились про можливість позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що в розумінні зазначеної статті є відповідним застереженням та спеціальним Законом передбачена підстава державної реєстрації права власності на підставі договору. Таким чином, діючим законодавством та умовами укладеного іпотечного договору передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі іпотечного договору та є законним способом набуття АТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна у власність. 21.07.2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшов відповідь на відзив, згідно якої він зазначає, що його довіритель придбав спірну земельну ділянку не в [PERSON] , а в третьої особи, яка перед банком іпотекодавцем ніколи не виступала. Крім того, на дату придбання її довірителем спірної земельної ділянки договір іпотеки був не чинним на підставі, на той час діючого судового рішення. Вказував, що його довіритель є добросовісним набувачем на відповідну земельну ділянку, який не знав і не міг знати про можливі претензії третіх осіб стосовно зазначеної земельної ділянки. Вказує, що право власності позивача було набуто та зареєстровано в чинному, станом на листопад 2011-березень 2021 року порядку. Зокрема сторонами був укладений договір купівлі-продажу від 19.11.2011 року, який в день укладання внесено до Єдиного державного реєстру правочинів та було видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Посилаючись на ч.2 ст. 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказував на перевазі правовстановлюючих документів /за невідповідності даних державної реєстрації/. Дані про власника [PERSON] оговореної земельної ділянки містилися в державному реєстрі права власності на нерухоме майно та Державній кадастровій карті. До того ж додає, що в матеріалах справи відсутні доводи та підстави про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним. Сам же відповідач визнає, що на момент вчинення відповідного правочину іпотечні застереження й обмеження з відповідної земельної ділянки за рішенням суду були зняті й в реєстрі заборон на відчуження нерухомого майна не значилися. Іпотекодержатель (правонаступником якого є Відповідач) мав надсилати свої вимоги про сплату боргу саме новому власнику предмета іпотеки - [PERSON] , а не її колишньому власнику [PERSON] . Однак сам відповідач визнає, що всі листи (вимоги) продовжували надсилатися на адресу [PERSON] , яка на той час вже не була власником спірної земельної ділянки. Представник позивача зауважує, що у той же час, до [PERSON] у встановленому порядку Законом України «Про іпотеку» ніхто з відповідною вимогою не звертався, хоча він був законним власником відповідної земельної ділянки, що вказує на абсолютно незаконне стягнення в нього [PERSON] , відповідної земельної ділянки на користь банківської установи кредитора [PERSON] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Відповідно до розпорядження № 92 від 23 квітня 2021 року щодо призначена повторного розподілу судової справи у зв`язку з самовідводом судді Мишко В.В. здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючою суддею визначена суддя Прийомова О.Ю. 27 квітня 2021 року Ухвалою суду вказана справа прийнята до провадження з призначенням її підготовчого судового розгляду. 19 липня 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання представник позивача не з`явився, був повідомлений належним чином, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за його відсутність.. У судовому засіданні представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокат Байрамов О.В. з позовними вимогами не погодився, підтримав свій відзив на позовну заяву та просив суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.\~ Відповідач державний реєстратор Сосніна Г.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника відповідача, суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, за наявними матеріалами справи. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 19.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] /продавець/, та [PERSON] /покупець/, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 3172, позивач набув у власність земельну ділянку площею 4,9474 га, розташовану в масиві № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер 5120885100:01:003:0217, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. /л.с.10-11/ На підставі вищевказаного правочину, укладеного 19.11.2011 року на відповідну земельну ділянку, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 732275, виданий Білгород-Дністровською РДА 20.02.2012 року. /л.с.12/. Поміж з цим, наразі з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.10.2019 року № 183440942 стало відомо, що з 26.06.2019 року земельна ділянка, кадастровий номер: 5120885100:01:003:0217, площею 4,9474 га, розташована в масиві № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області зареєстрована за АТ «УкрсоцБанк»/. л.с.15-17/ При цьому, підставою виникнення права власності вказано: заочне рішення суду, серія та номер: 2-223, виданий 14.03.2011, видавник: Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: И-6501208007840, виданий 01.09.2016, видавник: Укрпошта; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 4-6501208007832, виданий 01.09.2016, видавник: Укрпошта; лист вимога про учення порушень-зобов`язань, серія та номер: 08.56-297/96-15959, виданий 29.08.2016, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір ,серія та номер: 392, виданий 07.02.2008, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтина І.В.. З приєднаної позивачем копії заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 2-323 від 14.03.2011 року вбачається, що 07.02.2008 року між АТ «Укрсоцбанк та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 660/011-302.\~В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №660/011-302 від 07.02.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки реєстровий №392, згідно якого в іпотеку передано земельну ділянку за [ADDRESS] , на території Миколаївської селищної ради, кадастровий номер 5120885100:01:003:0217. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.03.2011 року по справі №2-323/2011, розірвано договір іпотеки від 07.02.2008 року, укладений між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Разом з тим, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2011 року по справі №2-323/2011 задоволена заява АТ «Укрсоцбанк» про перегляд заочного рішення, заочне рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 14.03.2011 року по справі №2-323/2011 - скасовано та призначена справа до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2012 року по справі №2-323/2011 позовна заява про розірвання договору іпотеки залишена без розгляду, у зв`язку із повторною неявкою Позивача у судове засідання. Відповідні обставини відображені в ухвалі від 05.07.2016 року по справі №495/5020/16. Оцінка аргументів сторін, нормативне обґрунтування, висновки суду Виходячи з того, що предметом позову наразі є оспорювання законності винесеного державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» рішення № 47563264 від 01.07.2019, суд досліджує правомірність та правові підстави для вчинення такого. Перш за все, в ході розгляду справи, з приєднаних сторонами доказів вбачається, що відповідне рішення суду від 14.03.2011 року №2-323 скасовано, що свідчить про неправомірність такої державної реєстрації виходячи з підстав ухваленого рішення від 14.03.2011 року, яким до речі розірвано договір іпотеки від 07.02.2008 року, укладений між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Більш того, суд враховує, і саму процедуру позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Стаття 36\~Закону №\~898-IV передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку\~державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно з пунктом 22 договору\~іпотеки, який кореспондується зі статтею 35\~Закону № 898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. З наведеного вбачається, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як вказав ВСУ у своїй Постанові від 19.05.2020 року, Справа №\~644/3116/18, Провадження № 14-45цс20, підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Вказувати, що у іпотечному договорі із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя іпотекодавець [PERSON] виявила свою згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) неможливо, адже як вказано вище у ньому сторони лише обумовили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Визначальним для встановлення можливості реалізації свого права про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом оформлення права власності за іпотеко держателем є доведення факту невиконання боржником умов кредитного договору, що також узгоджується з постановою ВСУ від 19.05.2020 року у Справі №\~644/3116/18. Між тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, надані відповідачем в обґрунтування підставності подання відповідних документів державному реєстратору для здійснення такої з винесенням відповідного рішення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.9 ч.1 ст. 2 цього Закону реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з загальних засад державної реєстрації права є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених законом. Відповідно до ч.3 ст. 10 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор:\~1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:\~відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;\~відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;\~відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих /отриманих документах;\~наявність обтяжень прав на нерухоме майно;\~наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Загальними засадами здійснення державної реєстрації прав, зокрема, є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених законом. Згідно із п.2 ч.1 ст.24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою. Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться у такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;\~2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;\~3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;\~4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;\~5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);\~6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;\~7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень має бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Очевидно, що в даному випадку мали місце суперечності між зареєстрованим і поданим на реєстрацію правом. Згідно до ч.3 ст. 10 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих /отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. У відповідності до ч.2 ст. 12 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Як вбачається з матеріалів справи, в момент винесення спірного рішення державного реєстратора Сосніної Г.В. за № 47563264, було наявне чинне право власності за позивачем [PERSON] . Крім того, договір купівлі-продажу, за яким позивач набув у власність земельну ділянку був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 4749494, що також підтверджується витягом про реєстрацію в державному реєстрі правочинів./л.с.11/. Більш того, з 28.02.2012 року у позивача був виготовлений правовстановлюючий документ на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 4,9474, масив № [NUMBER] , що розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Крім того, із самого правочину відчуження, за яким позивач набув право власності не вбачається, що продавець був Іпотекодавцем за укладеним між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] іпотечним договором, за яким [PERSON] було передано в іпотеку спірну земельну ділянку. Вимоги щодо усунення порушень також позивачу не надсилались, що підтверджується приєднаними до відзиву копіями рекомендованих повідомлень про вручення, надісланих на адресу [PERSON] та [PERSON] 01.09.2016 року. Таким чином, оскільки на момент вчинення відповідного чинного договору були наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема були наявні чинні правовстановлюючі документи: договір купівлі-продажу земельної ділянки та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛЛ № 732275, дійсно відповідач мала відмовити у проведенні відповідної державної реєстрації, натомість нею незаконно винесено рішення № 47563264 про державну реєстрацію речового права. Суд також погоджується з доводами позивача з приводу того, що договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] набув у власність відповідну земельну ділянку ніким не оскаржений, в судовому порядку недійсним не визнаний, більш того сам відповідач вказує, що на момент вчинення відповідних записів про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за АТ «Укрсоцбанк» були відсутні відомості про право власності на зазначену земельну ділянку, що підтверджує Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 167419597 станом на 21.05.2019 року, що у свою чергу свідчить про правомірність укладання договору купівлі-продажу від 19.11.2011 року, адже в момент укладання позивач не знав та не міг знати про наявність будь-яких вимог третьої особи стосовно даного нерухомого майна. За вимогами п. п. 2,3 ч.3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо протидії\~рейдерству»,\~який набрав\~чинності 16.01.2020\~р.,\~законодавець змінив\~зазначену норму, виключивши з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису). Саме такий вектор правової визначеності прослідковується у постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19. В контексті зазначеного привертає увагу постанова Касаційного господарського суду від 28.10.2020 р. у справі №910/10963/19, де суд зазначив: «Виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] в частині скасування рішення державного реєстратора про внесення до державного реєстру про право власності запису № 32193221, іпотеки № 32193430 і про обтяження № 32193483 щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , адже вказані вимоги позивача є належним та ефективним способом захисту його прав та інтересів. Стосовно вимог позивача про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд встановлено наступне. Правилом частини першої статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 387 ЦК України\~визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред`являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно. Предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно. А лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння. Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Таким чином, із чужого незаконного володіння може бути витребувано лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 184 ЦК України,\~річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна (фізична особа), або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за таким позовом є особа, яка незаконно володіє майном (незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати), тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено за рішенням суду. Отже, за таким позовом позивач має підтвердити своє право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У системному аналізі наведених вище норм чинного законодавства, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. В ході розгляду справи достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами законність набуття у власність [PERSON] земельної ділянки № [NUMBER] у масиві № [NUMBER] , розташованої на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Також судом враховується, що позивач має усі права власника на дане нерухоме майно. Відповідно до\~ст.\~400\~ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Право власника згідно з частиною першою статті 388\~ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388\~ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення статті 388\~ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Між тим, навіть прийнявши до уваги, що банку була передана відповідна земельна ділянка в іпотеку на підставі іпотечного договору у 2008 році, проте набув її у власність він вже коли вона не належала Іпотекодавцю, а належала іншому власнику - позивачу, яка вибула з його володіння поза його волею, іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Велика Палати Верховного Суду у пунктах 146, 147 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зробила висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд,

Outcome: approved