Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] у жовтні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, яким просить визнати договір позики № AG 2413905 від 12.03.2020 року укладеного між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] недійсним. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, який вона не підписувала. Позивач стверджує, що під час укладання договору відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Також посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач вважає, що оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням законодавства, договір про надання позики, укладений між позивачем та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року провадження у справі відкрито та розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому зазначив, що станом на дату подання позову виявлено, що дійсно між сторонами наявні правовідносини за договором позики AG 2413905 (обліковується в системі за № L0023641) від 12.03.2020 року. Відповідач вказує, що інформаційно-технічна система налаштована таким чином, що неможливо підписати кредитний договір та відповідно, отримати кредитні кошти , не пройшовши всю послідовність, яка включає в себе, в тому числі, ознайомлення з документами для повного інформування клієнта про продукт компанії, для можливості здійснення вільного вибору клієнтом заключати кредитний договір чи ні. Без проходження відповідних етапів, укладення електронного договору кредиту є неможливим. Позивач отримала кошти згідно умов оспорюваного договору, тобто відповідачем в повному обсязі зі своєї сторони виконано зобов`язання, що підтверджується витягами з інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача. Саме [PERSON] отримала кошти на свою карту, факт чого підтверджується копією витягу з кабінету «ТАС Банк». Представником позивача надано відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідачем не було надано жодного документа щодо ідентифікації позичальника: паспорт, РНОКПП, заповнена анкета позичальника та ін., внаслідок чого можна прийти до висновку, що ідентифікація особи позичальника ТОВ «ФК «Дінеро» не проводилась та заявка на отримання кредиту позивачем не подавалась. Наданий документ «витяг з інформаційно-технічної системи» не підтверджує перерахунку кредитних коштів на банківський рахунок позичальника та створений самим відповідачем, про що є відповідна відмітка відповідача. 17.12.2021р. на адресу суду надійшли уточнення до відзиву від представника ТОВ «ФК «Дінеро» в яких зазначив, що оспорюваний договір не має жодної ознаки щодо мотивів вважати його недійсним. Більш того, рішення суду щодо недійсності нікчемних правочинів не вимагається. Позивач просить визнати недійсним договір, який фактично між позивачем та відповідачем ніколи не укладався. За обставинами ніби-то укладеного оспорюваного договору Святошинським УП ГУ НП у м. Києві відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 1202110580003066 від 04.12.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Отже в результаті дій невідомих осіб, позивач стала жертвою шахрайських дій, а з нею і ТОВ «ФК «Дінеро», яке фактично, понесло збитки. Після виявлення зазначених подій, оспорюваний договір був занесений у Реєстр шахрайства відповідача та вилучений з роботи управління стягнення боргів (внутрішній підрозділ відповідача). Станом на 10.02.2021р. відповідач не має договірних відносин з позивачем за оспорюваним договором, а отже немає грошових вимог до позивача за вказаним договором. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до відповіді ТОВ «ФК «Дінеро» на адвокатський запит від 30.09.2021р. встановлено, що станом на дату направлення відповіді заборгованості клієнта за договором № L0023641 (вн. № AG 2413905) становить 3 800,00 грн. Повідомлено, що договір був пілдписаний відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та інших актів чинного законнодавства України/а.с.11/. 16.09.2021р. на адресу [PERSON] відповідачем було направлено текст кредитного договору та нагадування про розмір заборгованості та рекоментація про оплату заявної заборгованості/а.с.12/. 03.12.2021р. було внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, а саме шахрайства стосовно [PERSON] . Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3 статті 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд не приймає посилання представника відповідача на те, що фактично між позивачем та відповідачем спірний договір не укладався, оскільки доказів вказаного суду не надано та у відзиві від 29.11.2021р. зазначає, що дійсно між сторонами наявні правовідносини за договором позики № AG 2413905 (за № L0023641). Крім того зазначає, що оспорюваний договір був занесений в Реєстр шахрайства відповідача та вилучений з роботи управління стягнення боргів, також доказів суду не надає. Враховуючи викладене та те, що оспорюваний правочин позивач не вчиняла, волевиявлення на отримання позики вона не мала, договір позики № AG 2413905 (за № L0023641) є таким, що не відповідає вимогам частин 1 - 3 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Представник позивача також просить суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження несення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір до суду надано копію договору про надання правової допомоги від 20.09.2021 року, додаткову угоду № 1, акт наданих послуг. Разом з тим, позивачем не було надано до суду доказу того, що вказані послуги позивачем були сплачені, тобто квитанцію про оплату правової допомоги. Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави суми судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved