Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

06 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що вона є рідною дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина, зокрема, на Ѕ частку у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] , належне спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 1995 року. Спадкодавиця проживала і була зареєстрована в домоволодінні [ADDRESS] , яке належать сину позивача, а з 2005 року почала тяжко хворіти, внаслідок чого з кінця 2009 року її стан здоров`я погіршився настільки, що позивач була вимушена переїхати жити до матері для здійснення постійного догляду за останньою. У грудні 2020 року позивач, будучи впевненою, що через постійне проживання зі спадкодавцем не зобов`язана подавати заяву про прийняття спадщини, вперше звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Хорішко О.М., отримала перелік документів для подання, з яким вже у лютому 2021 року звернулась задля отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак нотаріусом 04 лютого 2021 року своєю постановою відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину через неподання позивачем у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини та різні адреси реєстрації місць проживання спадкодавця та позивача, що свідчить про те, що позивач не прийняла спадщину. Посилаючись на те, що вона хоча і без реєстрації, але фактично постійно проживала з 2010 року разом зі спадкодавицею до моменту її смерті, позивач просила суд встановити факт постійного її проживання зі спадкодавицею за адресою реєстрації останньої з січня 2010 року по 31 травня 2015 року, а також визнати за позивачем право власності на спадкове майно Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса, який є третьою особою у справі, копію спадкової справи, відкритої після смерті матері позивача. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року за клопотанням позивача залучено до участі у розгляді цивільної справи в якості співвідповідача другу дитину спадкодавця/сестру позивача [PERSON] , а за ініціативою суду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса ДМНО Хорішко О.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, в якому вказаний відповідач зазначає, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, повністю підтверджує заявлені позивачем в обґрунтування свого позову фактичні обставини. Вислухавши представника позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач і відповідач [PERSON] є сестрами та дочками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями паспортів вказаних сторін, копіями їх свідоцтв про народження та укладення шлюбу, а також іншими матеріалами спадкової справи. [INFO] [PERSON] померла, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній майно, зокрема, на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , яке належало спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 1995 року, посвідченого Четвертою ДДНК за реєстровим №1-4739. Інша частина домоволодіння належить [PERSON] . Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, копією листа-відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 21 січня 2021 року №457 на запит приватного нотаріуса, копією договору купівлі-продажу частини домоволодіння, копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду. За життя спадкодавиця [PERSON] заповітів не складала, спадкових договорів не укладала, що підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру. Також судом з матеріалів копії спадкової справи і у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що єдиними спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є її діти позивач та відповідач [PERSON] . Судом в ході розгляду справи встановлено, що спадкодавиця з 10 січня 1967 року і до моменту своєї смерті була зареєстрована та фактично проживала у домоволодінні за адресою [ADDRESS] , інші зареєстровані за вказаною адресою особи на день смерті [PERSON] були відсутні. Власником зазначеного домоволодіння є син позивача [PERSON] . Дані обставини підтверджуються копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 лютого 2020 року, копією домової книги, копією листа-відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04 січня 2021 року на запит приватного нотаріуса, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до копії паспорту позивача, копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 червня 2021 року, копії домової книги місце проживання позивача з 20 жовтня 1995 року і до теперішнього часу зареєстровано у встановленому законом порядку за адресою [ADDRESS] . 24 грудня 2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хорішко О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON] на спірне нерухоме майно Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . В заяві позивач послалась на прийняття нею спадщини. На підставі такої заяви позивача вказаним приватний заведено спадкову справу. 04 лютого 2021 року позивачем вдруге подано тому ж приватному нотаріусу повністю аналогічну вказаній вище заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, у відповідь на яку 04 лютого 2021 року приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії\~ видачі позивачу запитуваного нею свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно. Постанова нотаріуса мотивована тим, що спадкодавиця і позивач зареєстровані за різними адресами, заяви про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк позивач не подавала, а отже не прийняла спадщину, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на таку спадщину. Наведені у цьому абзаці та абзацом вище фактичні обставини, встановлені судом, підтверджуються копією матеріалів спадкової справи. В той же час, судом під час розгляду справи по суті було встановлено, що [PERSON] з 2005 року почала постійно хворіти, внаслідок чого з огляду на її діагнози та самопочуття позивач в кінці 2009 року на початку 2010 року змушена була переїхати до матері та проживати із нею удвох за адресою [ADDRESS] для здійснення належного догляду за матір`ю до самої смерті останньої. Дані фактичні обставини підтверджуються копією медичної документації спадкодавиці, копіями актів про підтвердження факту проживання від 26, 28 травня 2021 року, а також показами допитаних в судовому засіданні двох свідків сина позивача [PERSON] та сусідки спадкодавиці [PERSON] . Крім того, наведені фактичні обставини визнані у відзиві на позов відповідачем [PERSON] , яка є другим спадкоємцем, однак фактично спадщину не прийняла. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормою ст.1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (спадкування за законом). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини). Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. Нормою ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом норм ст.ст.1268-1270, 1272 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Нормою ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Підпунктом 3.22 п.3 глави 10 розділу ІІ Порядку передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Разом з тим, за змістом норм ст.ст.2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин\~ смерті спадкодавця) місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом\~положень ст.ст.1296,\~1297\~ЦК України\~спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~може одержати\~свідоцтво про\~право на\~спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст.16\~ЦК України\~передбачено,\~що способами\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів можуть\~бути визнання права. Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, однак частково, мотиви для чого є наступними. Так, вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем, суд виходить з того, що за змістом норм чинного процесуального законодавства (ст.ст.293, 315 ЦПК України), якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо ж між сторонами правовідносин із встановлення такого факту вбачається спір про право, питання про його встановлення вирішується в порядку позовного провадження. Схожі за змістом роз`яснення надано у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року. При вирішенні судом позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем необхідно враховувати, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №404/2163/16-ц, від 10 січня 2019 року по справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року по справі №222/1109/17, від 21 жовтня 2020 року по справі №643/16216/17, від 21 липня 2021 року по справі №706/874/18. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то судом в ході розгляду справи з пояснень допитаних свідків, копій актів про підтвердження факту проживання та інших матеріалів справи у їх сукупності достеменно встановлено, що хоча позивач та її мати-спадкодавиця були зареєстрованими за різними адресами проживання, позивач через хворобу матері з кінця 2009 на початку 2010 року переїхала на постійне місце проживання до спадкодавиці задля здійснення належного догляду за останньою і мешкала разом з матір`ю з цього часу удвох до самої смерті спадкодавиці. За таких обставин позовна вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем є обґрунтованою та доведеною, а отже підлягає задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення такої позовної вимоги зумовлена тим, що позивач просить встановити факт її постійного проживання зі спадкодавицею з січня 2010 року по день смерті останньої, тобто за останні п`ять років до смерті матері, що є надмірним та зайвим, оскільки позивач є спадкоємцем першої черги за законом і для прийняття нею спадщини у відповідності до ст.1268 ЦК України достатнім буде лише встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проживання ж останні п`ять років зі спадкодавцем є необхідним для підтвердження права на спадкування у четверту чергу за законом (ст.1264 ЦК України), що для позивача, вочевидь, не є необхідним. Встановлюючи факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем, суд враховує, що визначені пп.3.22\~п.3\~глави 10\~розділу ІІ Порядку документи є вичерпним переліком доказів, на підставі яких здійснюється підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем, лише для нотаріусів, а не для суду, оскільки суд при розгляді і вирішенні справ використовує ширше коло джерел та засобів доказування, що вбачається зі змісту ст.ст.76, 89 ЦПК України. Вирішуючи другу позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з того, що у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо. Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц. Щодо спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження всі заявлені позивачем в обґрунтування її другої позовної вимоги фактичні обставини, зокрема, факт смерті спадкодавиці матері позивача та відповідача [PERSON] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне такій спадкодавиці спадкове майно, до якого входить і право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння, а також наявність у померлої спадкодавиці лише двох спадкоємців, якими є сторони по справі позивач та відповідач [PERSON] спадкоємці за законом першої черги. При цьому, в судовому засіданні внаслідок задоволення першої позовної вимоги (про визнання факту постійного проживання позивача зі спадкодавицею на час відкриття спадщини) підтверджено прийняття позивачем у передбачений законом спосіб спадщини, а отже і набуття права власності на таку спадщину саме з часу її відкриття, тобто з моменту смерті спадкодавиці. А оскільки відповідач [PERSON] постійно не проживала разом зі спадкодавицею, заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк не подавала, а отже спадщину не прийняла, спадкодавицею заповіт не складався, спадковий договір не укладався, суд приходить до висновку, що саме позивач набула право на належну спадкодавиці спадщину в повному обсязі, а відтак і право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння, як її складову. При цьому відсутність у позивача свідоцтва про право на спадщину на спірне домоволодіння, а також відсутність державної реєстрації за позивачем права власності на таке домоволодіння з огляду на положення ст.1268 ч.5, ст.1296 ч.3 ЦК України, ст.2 ч.1 п.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може бути підставою для висновків про відсутність у позивача права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння, яке вона захищає даним позовом в порядку ст.392 в контексті ст.1216 ЦК України, оскільки, як вказувалось вище, спадщина належить спадкоємцю з часу її відкриття, право на спадщину не залежить від наявності свідоцтва про право на спадщину, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття речових прав на нерухоме майно, а не самостійною підставою для виникнення таких прав. Саме таким фактом набуття права власності на спірне домоволодіння є факт прийняття спадщини позивачем, до якої входить означене право власності на Ѕ частину нерухомого майна, з урахуванням на неприйняття спадщини відповідачем [PERSON] як другим спадкоємцем. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення частково шляхом встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, а також шляхом визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на спадщину Ѕ частину спірного домоволодіння. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі норм ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1454 гривень, тобто по 727 гривні з кожного із відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial