Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, де в свої вимогах покликається на те, що він перебував у трудових відносинах з Бродівським меблевим підприємством «Явір» УТОГ на посаді оператора котельні з 20.11.2018 року по 05.07.2021 року. Згідно наказу №13/1-К від 05.07.2021року він звільнений з роботи за згодою сторін, на підставі ст.36 п.1 КЗпП України. З серпня 2020 року по 05.07.2021року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, яка станом на 23.07.2021 року була нарахована у розмірі 51692.03грн.Також зазначає, що йому не виплачено компенсацію за проходження лікування у травні 2021 року та відпускні за 2021рік. Зазначає, що неодноразово особисто і через свого представника звертався до відповідача з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі. Однак жодне звернення позивача не розглянуто. Окрім того, зазначає, що 16.06.2021 року позивач був змушений звернутися до відділення поліції №1 Золочівського РУП ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення посадовими особами Бродівського МП "ЯВІР" УТОГ кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Крім того, позивач змушений був звернутися із відповідною скаргою до головного управління Держпраці у Львівській області. Під час розгляду такої скарги головним управлінням Держпраці у Львівській області було проведено захід державного контролю на предмет додержання законодавства про працю у Бродівському МП "ЯВІР" УТОГ. Вважає, що вищевказані дії відповідача є протиправними і такими що суперечить вимогам діючого законодавства, порушують його права і свободи та завдають йому матеріальної і моральної шкоди. Окрім цього, вважає, що розмір заборгованої невиплаченої заробітної плати неправильно зазначений відповідачем, вважає, що загальна сума заборгованості по виплаті заробітної плати, виходячи з мінімальної заробітної плати, за період 11 місяців та 5 днів (серпень 2020 по 05 липня 2021) становить 62167 (шістдесят дві тисячі сто шістдесят сім) гривень 40 копійок. Крім цього, просить стягнути з відповідача в його користь моральну шкоду у розмірі 50 000гривень, оскільки невиплата заробітної плати впродовж тривалого часу позбавила можливості використовувати зароблені кошти для власних потреб, був змушений шукати додатковий підробіток, позичати гроші тощо. Він терпів моральні страждання через порушення законного права на заробітну плату, неодноразово звертався із вимогами до роботодавця, однак його звернення проігноровані. Просить також стягнути понесені ним судові витрати. 13.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Заяв про продовження строку на подання відзиву до суду не надходило. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Мазур В.В. позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити з підстав наведених у фабулі заяви. Представник адвокат Мазур В.В. зробив заяву про подачу доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу після ухвалення судового рішення. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належно, у встановленому законом порядку повідомлялася про час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, від нього не надходила заява про відкладення розгляду справи та не подавався відзив. Суд, зі згоди позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст.280-281 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача та його представника, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.11.2018 року по 05.07.2021 року перебував у трудових відносинах з Бродівським меблевим підприємством «Явір» Українське товариство глухих (а.с.61). Згідно наказу №13/1-К від 05.07.2021року [PERSON] звільнений з роботи за згодою сторін, на підставі ст.36 п.1 КЗпП України. З серпня 2020 року по 05.07.2021року роботодавець не виплачував позивачу заробітну плату, яка станом на 23.07.2021 року становить 62167,40 гривень. Представником відповідача належних та допустимих доказів дотримання вище зазначених норм строків оплати праці не надано, наявність заборгованості та розрахунок наданий суду позивачем щодо розміру заборгованості по заробітній платі не спростовано. З огляду на викладене, з урахуванням чинного законодавства, з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати на час утворення заборгованості по заробітній платі [PERSON] , суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі складає 62167,40 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка за серпень 2020 становила 4723 грн., з вересня 2020 по грудень 2020 - 5000 грн.(4 міс.х5000 грн.=20000 грн.), з січня 2021 по липень 2021 - 6000 грн. (6 міс.х6000 грн.=36000 грн.; + 5 робочих днів х 8 годин =40 год.х36.11 грн. за одну годину робочого часу =1444.4 грн.) та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Що стосується заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 237-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівнику моральну шкоду у випадку, якщо з його вини були порушені законні права працівника, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнавпозивач,характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач, не виплативши вчасно належної йому заробітної плати своїми діями поставив його у скрутне матеріальне становище, що унеможливило забезпечення нормального існування та призвело до моральних страждань. Тому, враховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, а також співмірності грошового відшкодування із характером та тривалістю заподіяння відповідачем такої шкоди, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивача, при цьому суд вважає, що достатньою моральною сатисфакцією буде стягнення моральної шкоди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, яка була встановлена на час виникнення заборгованості по заробітній платі, що становить 6 000 грн., що на переконання суду буде достатнім та належним відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди. На підставі ст.ст. 115,116,237-1 КЗпП,

Outcome: approved