Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

15 квітня 2021 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , такими, що втратили право користування жилим будинком з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Окрім нього, у даному помешканні з 2015 року також зареєстровані відповідач та її малолітній син, які не являються родичами та членами сім`ї власника та з моменту реєстрації жодного дня разом з ним за даною адресою не проживали. В 2015 році [PERSON] просила [PERSON] надати їй дозвіл зареєструватися в його будинку з метою отримання соціальних виплат, пов`язаних з народженням дитини, оскільки інакше такі виплати неможливо було оформити, на що останній погодився. Після реєстрації відповідач разом з сином продовжували проживати в с. Нова Збур`ївка не за адресою реєстрації, постійно змінюючи місце фактичного проживання. У січня 2021р. [PERSON] зустрів [PERSON] та попросив її знятися з реєстрації в його будинку, але та відмовилась. Таким чином, з 2015р. і по теперішній час відповідач свідомо не використовує своє право на проживання за місцем реєстрації та не бажає добровільно змінити своє місце реєстрації на інше. Відтак, своїми діями [PERSON] разом з малолітнім сином перешкоджають позивачу у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном в тому числі і оформлення субсидії, оскільки її розрахунок здійснюється виходячи з доходу зареєстрованих в будинку осіб. В зв`язку з цими обставинами, [PERSON] змушений був звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування його житлом. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що вона не має свого власного житла та позбавлена будь-якої можливості зареєструвати місце проживання своє та своєї дитини за іншою адресою. На даний час тимчасово проживає в помешканні чоловіка з яких знаходиться в фактичних шлюбних відносинах. Представник третьої особи в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення вимог [PERSON] щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування помешканням позивача. Свою позицію мотивувала тим, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради вважає недоцільним задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки в такому випадку можуть порушуватися права дитини на житло. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2004 р. [PERSON] належить житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Право власності позивача зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 09.03.2004р. Згідно відомостей з реєстру Голопристанської міської територіальної громади в будинку [ADDRESS] , окрім [PERSON] , з 03.06.2015р. зареєстровані також [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно наданого в судовому засіданні відповідачкою свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що прізвище малолітнього [PERSON] було змінено на « [PERSON] ». Дата видачі свідоцтва 23.07.2021р. В акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї вказано, що під час обстеження було з`ясовано, що [PERSON] та її син [PERSON] в [ADDRESS] не проживають. Зі слів сусідів та самого [PERSON] , [PERSON] разом з сином інколи приходили до нього в гості, однак ніколи разом з ним не проживали. Фактичне не проживання відповідачки та її сина в будинку позивача з моменту реєстрації і по теперішній час також підтверджується довідкою №107 від 14.05.2021р., виданою Новозбур`ївським старостинським округом Голопристанської міської ради Херсонської області. Вказана довідка видана на підставі свідчень сусідів та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Окрім цього, в якості свідків судовому засіданні були допитані [PERSON] та [PERSON] , які також пояснили, що проживають неподалік від позивача та являються його сусідками і їм відомо, що [PERSON] та її син ніколи не проживали в будинку [PERSON] , а лише інколи приходили до нього. Відповідачка являється постійною жителькою с. Нова Збур`ївка, однак проживає за зовсім іншою адресою. Обставини її реєстрації в помешканні позивача їм не відомі. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду, позивач просив захистити його права власника на користування та розпорядження своїм нерухомим майном, посилаючись на наступні норми права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вищевказані правові положення, за переконанням позивача свідчать про те, що закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. В постанові від 13 жовтня 2020 р. N 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила так: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40 - 44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60 - 63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21 - 23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42 - 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес" в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. В даній справі, порушенням своїх прав, як власника, [PERSON] вказував на те, що реєстрація відповідача та її сина в його помешканні, перешкоджає йому в оформленні субсидії, оскільки її розрахунок здійснюється з доходу зареєстрованих в будинку осіб. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вказаних норм, позивач, обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, не довів, оскільки жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація [PERSON] та її малолітнього сина в його помешканні створюють йому перешкоди в оформленні субсидії чи іншим чином впливають на умови її отримання в сторону погіршення, суду не надав, що в цілому свідчить про недоведеність вимог [PERSON] . Крім цього, суд бере до уваги, що вимоги позивача стосуються визнання такою, що втратила право користування житлом малолітньої особи - [PERSON] , 2015 р.н. В постанові від 09.04.2020р. по справі N 755/16152/16-ц, висновки якої враховуються судом, згідно положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, Верховний Суд вказав наступне: «Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі N 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі N 206/3425/18 (провадження N 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Задовольняючи позов до малолітніх дітей про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що малолітні діти, не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Проводячи паралелі з даною справою, суд враховує аналогічні обставини, а саме, що малолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у помешканні позивача, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. При цьому суд також враховує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради, в якому вказано про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний висновок мотивований тим, що [PERSON] та її малолітній син власного житла не мають, проживають у винайманому житлі. Таким чином, в разі надання дозволу на припинення права користування житловим приміщенням малолітньою дитиною, порушуються його права. Відтак, виходячи з вищевикладених мотивувань, суд відмовляє в задоволені вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим будинком, що належить [PERSON] . Що стосується пред`явлених вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим будинком, то в цій частині суд враховує наступне. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Звертаючись до суду [PERSON] та його представник визначили підставою пред`явленого позову, те, що відповідачка та її неповнолітня дитина, втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням ними у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР. Однак, в даній справі встановлено, що [PERSON] з моменту реєстрації і до теперішнього часу не проживала в будинку позивача, постійно мешкаючи за іншими адресами, а тому остання саме в силу ст. 107 ЖК УРСР є такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в цій частині могли би бути задоволені, однак суд враховує також наступне. Згідно ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон) декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється зокрема з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом. Частинами 1, 2 ст. 4 Закону передбачено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування). Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 5 ч.1-3 Закону визначено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні. Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Частиною 4 ст. 7 Закону передбачено, що декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. В пункті 5 ч.1 ст. 12 Закону йдеться про те, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо за декларуванням або реєстрацією місця проживання (перебування) особи звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів. Пунктом 2 ч.1 ст. 18 Закону визначено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Подання заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників такої особи за згодою іншого з батьків чи законних представників. Отже, системний аналіз вищевказаних норм Закону вказує на те, що реєстрація місця проживання дитини нерозривно пов`язана з реєстрацією місця проживання її батьків чи одного із них. В даній справі встановлено, що відповідач [PERSON] власного житла не має та не в змозі здійснити реєстрацію свого місця проживання та місця проживання свого малолітнього сина за іншою адресою, окрім помешкання позивача. Відтак, враховуючи відмову в задоволенні вимог про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житлом [PERSON] , суд не вбачає можливості для задоволення цих вимог відносно [PERSON] , оскільки в такому випадку це призведе до припинення реєстрації матері та дитини за однією адресою, що, з урахуванням вимог Закону є недопустимим. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed