Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

12 листопада 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Богданівської сільської ради про поновлення порушеного права, визнання права на земельну частку (пай) у розмірі 3,87 умовних кадастрових гектарів з визначенням меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель колишнього закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча», яка розташована на території села Богуслав Павлоградського району. Позивач посилається на те, що на момент передачі власності на землю Закритому акціонерному товариству «Агрофірма ім.Ілліча» (серпень 1995 року) він був членом цього акціонерного товариства і мав право на земельну частку (пай), однак КСП «ім.Ілліча» з невідомих причин не внесло його до списку пайовиків. 22 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відзиву на позов не надійшло. Учасниками справи не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не подано заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 17 грудня 2021 року від третьої особи ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшло пояснення щодо позову, за змістом якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про своє порушене право з моменту, коли почалося розпаювання земель, отже право на позов у позивача виникло у 1996 році, тобто після видачі КСП державного акта на землю. З урахуванням статті 5 Цивільного кодексу України, у справі слід застосувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Оскільки право на позов виникло у 1996 році, трирічний строк позовної давності сплинув до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору відповідно до положень статті 80 Цивільного кодексу УРСР. Згідно записів у трудовій книжці колгоспника [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , позивач 18 квітня 1995 року прийнятий трактористом до Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча», 01 січня 1997 року звільнений за власним бажанням (а.с.8). Акціонерному товариству ім.Ілліча передано Богуславською сільською радою у колективну власність для сільськогосподарського використання 5263,5 гектарів землі в межах згідно з планом державним актом № 15 від 19 грудня 1996 року (а.с.22-23). Згідно додатку до державного акта на право колективної власності на землю, виданого акціонерному товариству імені Ілліча серії ДП, який зареєстрований 19 грудня 1996 року за №15, у списку громадян членів акціонерного товариства імені Ілліча [PERSON] не значиться (а.с.9) Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05 червня 2003 року, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», \~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України \~(в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).\~ Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином за змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 396/1683/18ц. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Закрите акціонерне товариство «Агрофірма ім.Ілліча» було зареєстровано 22 березня 1995 року, припинено 30 листопада 2005 року. Закрите акціонерне товариство «Агрофірма ім.Ілліча» було правонаступником колгоспу ім.Ілліча, згідно з пунктом 2 статуту (а.с.11-17). За договором про створення Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча», члени колгоспу ім.Ілліча, які в подальшому іменуються «учасники» створили закрите акціонерне товариство та пайовий фонд, який формується із вартості основних виробничих фондів та іншого майна, пайових внесків учасників товариства (а.с.19-21). Таким чином члени колишнього колгоспу ім.Ілліча після створення Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча» стали учасниками цього товариства. Позивач [PERSON] згідно записів у трудовій книжці був прийнятий в члени колгоспу ім.Ілліча 02 лютого 1994 року, звільнений з членів колгоспу ім.Ілліча 01 липня 1994 року, тобто на день державної реєстрації Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча» (22 березня 1995 року) позивач вже не був членом колгоспу ім.Ілліча і тому не набув статусу учасника Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча». У трудовій книжці [PERSON] міститься запис від 18 квітня 1995 року, за змістом якого він прийнятий трактористом до ЗАТ «Агрофірма ім.Ілліча». Цим записом підтверджуються трудові відносини позивача з акціонерним товариством, однак немає жодного доказу того, що [PERSON] був саме учасником цього акціонерного товариства, а не його найманим працівником. Матеріали справи не містять будь-яких даних на підтвердження того, що трудові відносини позивача з ЗАТ «Агрофірма ім.Ілліча» виникли не на підставі трудового договору, а на підставі членства у колективному сільськогосподарському підприємстві. Позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а саме, що він був членом Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча» станом на серпень 1995 року. Тому позовні вимоги є необґрунтованими і саме з цієї підстави у позові слід відмовити. Наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані лише до обґрунтованих позовних вимог. \~ \~ \~Як передбачено\~частиною 1\~статті 141\~ЦПК України,\~\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Позивач при зверненні до суду не сплатив судовий збір, посилаючись на те, що він звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» . Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, які заявлені [PERSON] у даній справі. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) із земель колишнього Закритого акціонерного товариства «Агрофірма ім.Ілліча». Предмет позову не стосується соціального і правового захисту особи зі статусом учасника бойових дій, порядку надання, обсягу соціальних гарантій особі, яка має цей статус. Тому судовий збір підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судовий збір має бути покладений на позивача. При зверненні до суду судовий збір не сплачено, тому слід стягнути з позивача судовий збір на користь держави у розмірі, визначеному пунктом 1.2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», станом на день звернення позивача до суду (908 грн). \~

Outcome: approved