Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

02 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, де просила визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 27 лютого 1993 року, який було розірвано 20 жовтня 2010 року. 30 грудня 2003 року відповідач придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 30.12.2003 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.02.2004 № 2910782. Після розірвання шлюбу вона продовжує проживати у вказаній квартирі та починаючи з 2020 року відповідач неодноразово в усній формі погрожував виселити її з вказаної квартири, мотивуючи це тим, що він є її одноособовим власником, так як у договорі купівлі-продажу вказано лише його ім`я. Вважає, що оскільки спірне майно набуте нею з відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, але через відсутність правовстановлюючого документу на право власності на 1/2 ч. квартири, в неї відсутня можливість реалізувати свої законні права як співвласника. Позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити, про підстави та обставини якого пояснили так, як це викладено в заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судової повістки, з заявою про відкладення судового засідання не звертався, причини неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача та її уповноваженого представника, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного права, пов`язані з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, тому керується нормами Сімейного Кодексу України. Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст. 63 СК України). Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Установлено, що сторони уклали шлюб 27 лютого 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 5, який розірвано згідно рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 31 жовтня 2010 року. Згідно договору купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Сапко О.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2059, Сільськогосподарський кооператив «Іскра» продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , розмір житлової площі 44,9 кв.м, розмір загальної площі 63,2 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] 24.02.2004 зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . Свідок [PERSON] , у судовому засіданні пояснила, що сторони по справі є її батьками, вона проживає разом з матір`ю в спірній квартирі, батько з ними не проживає, неодноразово погрожував виселити їх з квартири, посилаючись, що вона лише його. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частинах: по ? кожному. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки позов задоволено і позивач була звільнена він сплати судового збору при зверненні з позовом до суду, з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн. в дохід держави.

Outcome: approved