Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] 21.10.2021 звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сім`ю, тому припинили подружні стосунки, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу не можливе і суперечить його інтересам, просив розірвати шлюб. В суд [PERSON] не з`явився, 20.01.2022 подав заяву у якій позов підтримав, настоює на розірванні шлюбу, просив про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, 22.01.2022 подала заяву про визнання позову, покликається про припинення подружніх стосунків з позивачем, що більше трьох років спільно не проживають, просить розірвати шлюб, справу розглядати у її відсутності. Оскільки сторони в підготовче засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Враховуючи, що відповідачка 20.01.2022 подала заяву про визнання позову, суд з огляду на положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України, ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із долученого до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с.9,10) убачається, що сторони в шлюбі з 12.10.2017, мають доньку [PERSON] , [INFO] , що вони припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивач [PERSON] , як видно із змісту позову та його заяви до суду від 20.01.2022, настоює на розірванні шлюбу. Відповідачка [PERSON] , що убачається із її заяви до суду від 20.01.2022, покликаючись про припинення подружніх стосунків з позивачем, що вони більше трьох років спільно не проживають, теж просить про розірвання шлюбу. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов. Наявність у сторін малолітньої дитини суд оцінює, як обставину, що заслуговує уваги, але з огляду на вищенаведене, не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved