Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Представник позивача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся 21.09.2021 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 134991,59 грн.. В обґрунтуванні своїх позовних вимог представник позивача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» зазначив, що 14.01.2019 року між позивачем ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (через зміни в статутних документах 15.08.2018 року змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро») та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №22037000106101, відповідно до якого позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 199928,00 грн., а відповідачка зобов`язується повернути ці кошти в строк до 14.04.2023 року. Однак, свої зобов`язання відповідачка [PERSON] не виконала, у зв`язку з чим станом на 07.07.2021 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором №22037000106101 у сумі 134991,59 грн., з яких: -83654,46 грн. - залишок строкового кредиту; -0,00 грн. - залишок нарахованих строкових відсотків; -0,00 грн. - залишок нарахованих строкових комісій; -30166,45 грн. - залишок простроченого кредиту; -0,04 грн. - залишок прострочених відсотків; -21170,64 грн. - залишок прострочених комісій. В судове засідання представник позивача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не з`явився, однак згідно поданої 15.12.2021 року на адресу суду заяви, просить розглядати справу за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Вішневський О.Л., який діє в її інтересах, надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позовні вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема щодо отримання відповідачкою кредитних коштів, доданий до позовної заяви розрахунок не має обов`язкових ревізитів: дати складання та видавника, а нарахування строкових комісій взагалі суперечить чинному законодавству. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14.01.2019 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (через зміни в статутних документах 15.08.2018 року змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро») та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №22037000106101, відповідно до якого позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 199928,00 грн., а відповідачка зобов`язується повернути ці кошти в строк до 14.04.2023 року. Однак, свої зобов`язання відповідачка [PERSON] не виконала, у зв`язку з чим станом на 07.07.2021 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором №22037000106101 у сумі 134991,59 грн., з яких: -83654,46 грн. - залишок строкового кредиту; -0,00 грн. - залишок нарахованих строкових відсотків; -0,00 грн. - залишок нарахованих строкових комісій; -30166,45 грн. - залишок простроченого кредиту; -0,04 грн. - залишок прострочених відсотків; -21170,64 грн. - залишок прострочених комісій. Отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів у сумі 199928,00 грн. підтверджується Меморіальним ордером №24669 від 14.01.2019 року та розпискою відповідачки [PERSON] про отримання картки Visa Classic Instant Issue. Відповідно до паспорту споживчого кредиту «Кредит готівкою (100-300), Стандарт зі страховкою, 36 міс.», який був підписаний відповідачкою [PERSON] 11.01.2019 року, кредит у сумі 199928,00 грн. був наданий відповідачці на термін - 36 місяців, загальна процентна ставка - 55,79 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредиту - 3978,57 грн., плата за програмою страхування - 13428,00 грн.. Також з матеріалів справи вбачається, що 27.04.2020 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №22037000106101, відповідно до умов якої сторони домовились провести реструктуризацію заборгованості відповідачки та підтвердили, що на момент підписання цієї угоди сума загальної заборгованості відповідачки становить 132981,48 грн., з яких: -116260,36 грн. - строкова заборгованість за кредитом; -8738,87 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; -25,11 грн. - заборгованість за процентами; -7957,14 грн. - заборгованість за комісією. Не зважаючи на відсутність підпису відповідачки [PERSON] на Додатковій угоді №1 до кредитного договору №22037000106101 від 27.04.2020 року, суд приймає її до уваги, оскільки відповідачкою частково сплачувались грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором №22037000106101, що підтверджується наданим стороною позивача розрахунком заборгованості за зазначеним вище кредитним договором станом на 06.12.2021 року. Загальна сума заборгованості відповідачки [PERSON] станом на 06.12.2021 року за кредитним договором №22037000106101 від 14.01.2019 року складає 142930,61 грн., однак стороною позивача не було заявлено про збільшення або уточнення позовних вимог, тому суд в силу вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частин 1, 2 статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як наводить частина 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З приведеного аналізу досліджених судом доказів випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог банку щодо стягнення залишку строкового кредиту у сумі 83654,46 грн. та залишку простроченого кредиту у сумі 30166,45 грн.. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення залишку прострочених комісій у сумі 21170,64 грн., суд зазначає наступне. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон №2121-III) банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон №1734-VIII «Про споживче кредитування». У статті 1 Закону №1734-VIII наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 (далі - Правила). Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Суд, з огляду на вказані положення законодавства України, не заперечує право банку встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Разом із тим до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 Закону №1023-XII «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VIII. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону №1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В пункті 1.2 Додаткової угоди №1 до кредитного договору №22037000106101 від 27.04.2020 року, позичальнику [PERSON] встановлено плату за обслуговування у порядку кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту. Необхідність внесення плати за додаткові та супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачена і у пункті 4 кредитного договору "Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки" та паспорті споживчого кредиту (підпункт 2 пункту 4). Водночас, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 1,99% від суми кредиту, позивач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, крім того розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що ці умови кредитного договору є несправедливими. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» не було позбавлено можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються Банком за таку плату. Разом із тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг із розрахунково-касового обслуговування, за які встановлена вказана комісія. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами, позивач дотримався вимог, передбачених частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону №1023-XII щодо справедливості умов договору споживчого кредиту. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності. З огляду на викладене, суд доходить висновку про безпідставність вимог банку щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. До вищенаведених висновків суд дійшов із урахуванням правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року по справі №766/8096/20, необхідність застосування якої передбачена частиною четвертою статті 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2101 від 06.09.2021 року. Оскільки позивачем сплачено мінімальний встановлений розмір судового збору під час звернення з позовною заявою до суду, з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: partial