Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] в Микитівському районі м. Горлівка Донецької області померла її мати - [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина у вигляді нерухомого майна - двох земельних ділянок, розташованих на території Жванівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. За своє життя 23 березня 2001 року мати склала на її ім`я заповіт і тому вона, як спадкоємець за заповітом, має право на отримання вказаної спадщини. При зверненні до приватного нотаріуса Панченко А.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, вона отримала постанову від 30 листопада 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Зазначає, що дійсно пропустила вказаний строк, визначений ст. ст. 1220-1223, 1261, 1269, 1270 ЦК України, так як своєчасно заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини за заповітом не подала в силу об`єктивних і поважних причин, а саме після смерті матері вона тривалий час знаходилась на стаціонарному, а потім амбулаторному лікуванні в центральній лікарні м. Горлівки з діагнозом «компресійний перелом хребта». Внаслідок отриманої травми в неї виявили онкологічне захворювання і на початку 2008 року було проведено дві операції та курс хіміотерапії, потім була призначена третя група інвалідності за вказаним захворюванням, що не дозволяло їй займатись спадковими справами протягом тривалого часу через незадовільний стан свого здоров`я. В подальшому вона не змогла реалізувати своє право на вищевказану спадщину через проведення АТО і ООС на території Донецької та Луганської областей, в тому числі в Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, де вона мешкає, їх активних фаз та проведення бойових дій, в зв`язку з чим не мала можливості своєчасно виїхати з міста для оформлення спадщини, а також внаслідок карантинних обмежень з 2019 року щодо виїзду - в`їзду та перетину ліній розмежування на встановлених кордонах. З серпня 2004 року по день смерті мати постійно проживала разом із нею в [ADDRESS] в належній їй квартирі, де вона її доглядала, оскільки мати довго хворіла перед своєю смертю. Просить суд визначити їй, [PERSON] , громадянці України, РНОКПП [NUMBER] , додатковий строк в 3 (три) місяці для подання заяви приватному нотаріусу Краматорського районного нотаріального округу Донецької області в м. Слов`янську Панченко Андрію Вікторовичу про прийняття спадщини за заповітом після померлої [INFO] в Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, Україна, своєї матері [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Дегтярьов В.В., який діє на підставі Договору-доручення про надання правової допомоги від 02 грудня 2021 року, до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 15 грудня 2021 року надали до суду Заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.46, 49). Відповідач, [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 15 грудня 2021 року надала до суду Заяву про розгляд справи без її участі (а.с.50). Представник відповідача, Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 20 грудня 2021 року від представника відповідача, керівника Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, Лях В., до суду надійшло Клопотання про розгляд справи без участі представника Слов`янської міської ВЦА, просив рішення ухвалити на розсуд суду (а.с.53). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови в її прийнятті спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є донькою [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 серпня 2021 року, яке набрало законної сили 14 вересня 2021 року (а.с. 17-18). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 23 березня 2001 року [PERSON] склала Заповіт, відповідно до якого усе моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] . Заповіт посвідчений [PERSON] та секретарем Жванської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с.8-9). Згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 505608 від 16 серпня 2005 року, [PERSON] на підставі розпорядження Мурованокуриловецької районої державної адміністрації від 09 березня 2005 року № 49 є власником земельної ділянки площею 1,2363 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Жванської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.10). Згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 506498 від 16 серпня 2005 року, [PERSON] на підставі розпорядження Мурованокуриловецької районої державної адміністрації від 09 березня 2005 року № 49 є власником земельної ділянки площею 0,0933 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Жванської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.11). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданого 19 березня 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області (а.с.3). 30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Донецької області Панченко А.В. було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] у прийнятті заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої [INFO] матері [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з пропущенням строку прийняття спадщини (а.с.14). Відповідно до Листа приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Донецької області Панченко А.В. від 14 грудня 2021 року, спадкова справа до майно померлої [INFO] [PERSON] не заводилася, надати копію спадкової справи неможливо (а.с.43). Як вбачається з Акту обстеження соціально-побутових умов від 12 вересня 2019 року, складеного в м. Горлівка, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 2004 року по день смерті [INFO] , а фактично мешкала у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Суд не приймає, як належний доказ, Акт обстеження соціально-побутових умов від 12 вересня 2019 року, що виданий в м. Горлівка Донецької області, оскільки державних органів, які б діяли на території м. Горлівка Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази Як передбачено ч.1 ст. 235 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена у Акті обстеження соціально-побутових умов від 12 вересня 2019 року, що виданий в м. Горлівка Донецької області, а саме, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 2004 року по день смерті [INFO] , а фактично мешкала у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Зі змісту вказаних норм вбачається, що звертатися з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини мають право спадкоємці за заповітом чи за законом, а суд при вирішенні цього питання повинен перевіряти поважність причин його пропуску. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». В обґрунтування поважності причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, який згідно частині 1 статті 1270 ЦК України встановлюється у шість місяців та починається з дня відкриття спадщини - [INFO] , [PERSON] зазначає, що після смерті матері вона тривалий час знаходилась на стаціонарному, а потім амбулаторному лікуванні в центральній лікарні м. Горлівки з діагнозом «компресійний перелом хребта». Внаслідок отриманої травми в неї виявили онкологічне захворювання і на початку 2008 року було проведено дві операції та курс хіміотерапії, потім була призначена третя група інвалідності за вказаним захворюванням, що не дозволяло їй займатись спадковими справами протягом тривалого часу через незадовільний стан свого здоров`я. В подальшому вона не змогла реалізувати своє право на вищевказану спадщину через проведення АТО і ООС на території Донецької та Луганської областей, в тому числі в Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, де вона мешкає, їх активних фаз та проведення бойових дій, в зв`язку з чим не мала можливості своєчасно виїхати з міста для оформлення спадщини, а також внаслідок карантинних обмежень з 2019 року щодо виїзду - в`їзду та перетину ліній розмежування на встановлених кордонах. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про практику у справах про спадкування» п.24 (абзаци 1,2,6) Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникає з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину ( частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 681/203/17-ц, зазначив, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд мас враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій». Приймаючи до уваги той факт, що позивачем [PERSON] надано суду безперечні докази у відповідності до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які б свідчили про поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини після смерті матері, то суд приходить до висновку, що її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved