Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогами: - визнати за позивачем право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га, яка розташована на території Зозівківської сільської ради, Липовецького району Вінницької області, в порядку спадкування за заповітом; - визнати за позивачем право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, яка розташована на території Зозівківської сільської ради, Липовецького району Вінницької області, в порядку спадкування за заповітом. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. [INFO] померла баба позивача [PERSON] , яка проживала по [ADDRESS] , а після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі й на нерухоме, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га та земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, які розташовані на території Зозівківської сільської ради. Факт належності вказаного майна [PERSON] підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2018 та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №723611 від 20.07.2007. Позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 29.03.2001, у якому зазначено, що заповідач робить таке розпорядження:" ... майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось заповідаю у власність [PERSON] . Надалі, після смерті [PERSON] позивач звернулася до приватного нотаріуса Кобзар С.В., однак її постановою від 08.06.2021 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що при дослідженні заповіту нотаріусом було виявлено, що з його тексту неможливо встановити волю заповідача щодо загальноприйнятого визначення "все моє, рухоме і нерухоме майно", а тому постанова нотаріуса перешкоджає позивачу у законний спосіб реалізувати свої спадкові права. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду, а належним відповідачем у даному спорі позивач вважає свого дятька та сина померлої спадкодавиці [PERSON] . Ухвалою суду від 21.07.2021 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Також, було витребувано від приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. матеріали спадкової справи до майна померлої [PERSON] . Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. До судового розгляду спір між сторонами не врегульовано. Ухвалою суду від 28.10.2021 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, що раніше були викладені у позовній заяві. Крім того, представник позивача зазначав, що ними правильно обраний спосіб захисту, а позиватися щодо відмови нотаріуса у вчинені нотаріальних дій відсутні підстави, так як в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту є ефективним. У судовому засіданні представник відповідача, заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що вимога про визнання за позивачем право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га, є необґрунтованою, з тих підстав, що у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій відсутня згадка про таку земельну ділянку, а позивач у своїй заяві до нього не просив про неї. Крім того, на вказану земельну ділянку відсутні правовстановлюючі документи, щодо належності її спадкодавцю [PERSON] , а інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не може вважатися підтвердженням права власності. Разом з тим, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки мотиви позову в цілому зводяться до тлумачення заповіту [PERSON] . Зі змісту заповіту від 29.03.2001 неможливо встановити однозначно істинну волю спадкодавиці [PERSON] щодо майна, яке у неї було на час його складання чи майна, яке могло б належати їй у майбутньому. Також, оскільки у одному з трьох заповітів [PERSON] від 13.01.2005 згадуються інші спадкоємці, останніх слід було залучити до справи в якості відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. [INFO] померла баба позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с. 4). Факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] підтверджується: витягом з ДРАЦС; свідоцтвом про народження позивача та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 5-6, 7, 8). За життя [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, яка розташована на території Зозівківської сільської ради, що підтверджується державним актом (а.с. 11-12). Згідно заповіту від 29.03.2001 [PERSON] заповіла на ім`я позивача належний її жилий будинок по [ADDRESS] , а також майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось та належне право на земельну частку/пай/ за сертифікатом ВН №0171566 (а.с. 15). Як вбачається з матеріалів спадкової справи [PERSON] , за другим заповітом від 14.02.2002 вона заповіла свій жилий будинок на ім`я відповідача (а.с. 62). Надалі, за третім заповітом від 13.01.2005 [PERSON] , крім позивача, також заповіла свій грошовий вклад: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] (а.с. 65). Відповідач та позивач у жовтні 2019 року подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини від померлої [PERSON] (а.с. 36-37, 66). Згідно з постанови приватного нотаріуса Кобзар С.В. від 08.06.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що при дослідженні заповіту нотаріусом було виявлено, що з його тексту неможливо встановити волю заповідача [PERSON] щодо загальноприйнятого визначення "все моє, рухоме і нерухоме майно" (а.с. 16). Позивач стверджує, що з огляду на заповіт [PERSON] від 29.03.2001, остання мала на увазі і рухоме і нерухоме майно у сукупності, а тому вона має право на визнання за нею права власності на успадковані після померлої земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га та земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, які розташовані на території Зозівківської сільської ради, а обраний спосіб захисту є ефективним ніж позиватися щодо відмови нотаріуса у вчинені нотаріальних дій. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як визначено в ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Разом з тим, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Разом з тим, в силу ст.ст. 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зауважує, що в даній судовій справі позивачу було надано можливість обґрунтувати свої позовні вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га та земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, які розташовані на території Зозівківської сільської ради, в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби [PERSON] . Однак, мотиви позову в цілому зводяться до тлумачення заповіту [PERSON] . В ході судового розгляду стороною позивача стверджувалося, що з огляду на заповіт [PERSON] від 29.03.2001, остання мала на увазі і рухоме і нерухоме майно у сукупності, а тому вона має право на визнання за нею права власності на успадковані після померлої вищезгадані земельні ділянки. Заповітом, відповідно до положень ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до положень ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Судом було встановлено, що згідно заповіту від 29.03.2001 [PERSON] заповіла на ім`я позивача належний її жилий будинок по [ADDRESS] , а також майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось та належне право на земельну частку/пай/ за сертифікатом ВН №0171566. Як вбачається з матеріалів спадкової справи [PERSON] , за другим заповітом від 14.02.2002 вона заповіла свій жилий будинок на ім`я відповідача. Надалі, за третім заповітом від 13.01.2005 [PERSON] , крім позивача, також заповіла свій грошовий вклад: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Суд зауважує, що попри вимогу позивача про визнання за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га, у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій відсутня згадка про таку земельну ділянку, а позивач у своїй заяві до нотаріуса не просила про неї. Крім того, на вказану земельну ділянку відсутні правовстановлюючі документи, щодо належності її спадкодавцю [PERSON] , а інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не може вважатися підтвердженням права власності. Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України. Згідно ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Разом з тим, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки мотиви позову в цілому зводяться до тлумачення заповіту [PERSON] . Суд зауважує, що оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Окремої вимоги про тлумачення заповіту [PERSON] не заявлялося, а суд не може перебирати повноваження позивача, враховуючи принцип диспозитивності. Крім того, з огляду на незгоду позивача з відмовою приватного нотаріуса Кобзар С.В. у вчиненні нотаріальних дій, що оформлено постановою від 08.06.2021 де було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що при дослідженні заповіту нотаріусом було виявлено, що з його тексту неможливо встановити волю заповідача щодо загальноприйнятого визначення "все моє, рухоме і нерухоме майно", однак в силу ст. 50 Закону України "Про нотаріат" вимоги про визнання неправомірними дій нотаріуса чи тлумачення заповіту позивачем не заявлялись. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання за позивачем право власності на земельні ділянки з кадастровим номером 0522281200:03:000:2122, площею 0,6200 га та з кадастровим номером 0522281200:03:000:1239, площею 3,1226 га, які розташовані на території Зозівківської сільської ради, не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають, а неточності у тексті заповіту [PERSON] щодо дійсної волі спадкодавця на нерухоме майно за обставин цієї справи можуть бути усунені шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень ст.ст. 213, 1256 ЦК України. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати керується ч. 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно з якою судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до приписів ч. 2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем на її рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed