Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

01.04.2020 р. [PERSON] звернулась до суду з названим позовом, у якому зазначила, що 10.10.2012 р. на підставі договору купівлі-продажу, вона набула право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . 18.08.2016 р., позивачка уклала з відповідачем [PERSON] безстроковий договір найму житла у належному їй жилому будинку, який був зареєстрований Новодолинською сільською радою. 30.03.2017 р. позивачка уклала зі [PERSON] та неповнолітніми на той час [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , безстроковий договір найму житла у належному їй жилому будинку, які також були зареєстровані Новодолинською сільською радою. На підставі вказаних договорів найму житла. відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстрували місце свого проживання у належному позивачці житловому будинку. Однак, з травня 2019 року відповідачі припинили вносити плату за комунальні послуги, а саме: електропостачання, водопостачання, постачання природного газу, внаслідок чого позивачка одноособово понесла витрати з оплати комунальних послуг за період з травня 2019 р. по травень 2021 р. у розмірі 54029,10 грн., з яких: 4545 грн. 90 коп. за послуги водопостачання; 26930 грн. 37 коп. за послуги електропостачання; 22552 грн. 83 коп. за послуги газопостачання. Також нею понесені витрати зі сплати податку на нерухоме майно у сумі 799 грн. 30 коп. Крім того, відповідачі почали порушувати правила співмешкання, проявляти агресивність та неадекватність, створювати неможливі умови для її проживання в будинку, а [PERSON] постійно погрожує її життю та здоров`ю, підпалом будинку, вчинив крадіжку її власного майна, внаслідок чого вона вимушена була звернутися з відповідними заявами до відділу поліції, але ці звернення виявились безрезультатним. В подальшому, позивачка намагалась письмово попередити відповідачів за три місяці про відмову від договору найму, але її повідомлення, надіслані поштою, не були вручені відповідачам. З наведених підстав з урахуванням ухвали суду від 27.05.2021 р. про скасування заочного рішення суду від 01.10.2020 р. по вказаній справі, збільшеного позову в редакції від 26.07.2021 р., посилаючись на положення ст. ст. 116, 168, 169 ЖК України, ст. ст. 317, 383, 386, 391,763, 826 ЦК України, представнник позивачки просила суд : -стягнути на користь позивачки понесені нею витрати з оплати житлово-комунальних послуг за період з травня 2019 року по травень 2021 року зі [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 21269,21 грн. з кожного, а з [PERSON] за період з березня по травень 2021 року у розмірі 1324,33 грн.; -розірвати договір найму житла, укладений 18.08.2016 р., між нею та [PERSON] ; -розірвати договір найму житла, укладений 30.03.2017 р., між нею та [PERSON] і [PERSON] ; -розірвати договір найму житла, укладений 30.03.2017 р., між нею та [PERSON] ; -визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у жилому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. (том 1, а.с. 228-241) Представник позивачки [PERSON] адвокат Осіпенко І.В., приймаючи участь в судових засіданнях повністю підтримав збільшені позовні вимоги в редакції від 26.07.2021 р. та просив їх задовольнити, однак в подальшому в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав збільшені позовні вимоги в редакції від 26.07.2021 р., які просив задовольнити та слухати справу без його участі та участі позивачки у зв?язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні (т. 2 а.с. 93,96). Відповідачі та представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] збільшений позов не визнали, посилаюсь на його необґрунтованість та безпідставність, вказуючи при цьому, що їхній обов`язок сплачувати вартість житлово-комунальних послуг не передбачений договорами найму житла, ніяких неправомірних дій щодо позивачки вони не вчиняли, а позивачка, в установленому законом порядку не попереджала їх про розірвання договорів найму житла. Представник відповідачів Авангардівської селищної ради в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписки, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмове клопотання, в якому просив суд розглянути справу без участі його участі (т. 2 а.с. 94). Представниця Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмове клопотання, в якому, з посиланням на Висновок органу опіки та піклування Авіангардівської селищної ради № 01-1106 від 20.10.2021 р., просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення права користування та зняття з реєстраційного обліку і виселення малолітньої [PERSON] , [INFO] , а також розглянути справу за її відсутності. (т. 2 а.с. 69-70,76-80). Заслухавши думку сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних права та інтересів віднесено визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). За умовами ст. 158 ЖК України - договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Статтею 159 ЖК України передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв?язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов?язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (ст. 162 ЖК України). Відповідно до положень ст. 168 ЖК України,\~укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім?ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Згідно вимог\~ст. 169 ЖК України -\~у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов?язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до\~ст. 810 ЦК України\~за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Договір найму житла укладається в письмовій формі (ст. 811 ЦК України). Наймач зобов?язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов?язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму (ч. 3 ст. 815 ЦК України). Договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, при короткостроковому наймі - понад два рази (п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України). У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦК України) Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2012 р., позивачка [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . (т. 1, а.с. 68). 18.08.2016 р., позивачка [PERSON] уклала з відповдачем [PERSON] у письмовій формі безстроковий та безоплатний договір найму житла, зареєстрований Новодолинською сільською радою (станом на цей час Авангардівська селищна рада) (т. 1, а.с. 67). 30.03.2017 р., [PERSON] уклала з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у письмовій формі безстрокові та безоплатні договори найму житла, зареєстровані Новодолинською сільською радою (т. 1, а.с. 66-67). Заперечення відповідачів, які вони висловили в судових засіданнях з приводу того, що їх обов`язок щодо оплати вартості комунальних послуг не був передбачений договорами найму житла, суд до уваги не приймає, вважаючи їх безпідставними, оскільки такий обов`язок відповідачів встановлений наведеними вище положеннями ч. 3 ст. 815 ЦК України та ст. 162 ЖК України. В той же час, суд з?ясував, що вищевказаними договорами найму житла не передбачено звільнення наймачів [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх на той час дітей [PERSON] і [PERSON] від плати за комунальні послуги та обов`язку позивача самостійно і за власний рахунок оплачувати вартість цих послуг. При цьому відповідачі визнали у судовому засіданні, що позивачка вимагала від них нести витрати по сплаті вартості комунальних послуг пропорційно кількості членів сім`ї відповідачів, тобто 4/5 частин від понесених нею витрат по оплаті цих послуг, але вони не бажають нести витрати з оплати цих послуг. При чому, подібні пропозиції позивачки до відповідачів щодо сплатити своєї частини вказаних використаних ними комунальних послуг за період з травня 2019 р. по травень 2021 р. були неодноразово, та були залишені відповідачами без задоволення, що було підтверджено ними в судовому засіданні, які показали суду, що вказані суми комунальних платежів є особистим тягарем позивачки, як власниці будинку, яка одноособово повинна сплачувати всі комунальні платежі, що на думку суду є хибною позицією, беручи до уваги, що відповідачі, на рівні з позивачкою повинні нести витрати за вказані комунальні послуги, які використовують у повній мірі, проживаючи у вказаному житловому будинку разом з позивачкою, а тому зобов?язані нести тягар утримання зазначеного вище житлового будинку в прядку ч. 3 ст. 815 ЦК України та ст. 162 ЖК України. Отже, факт ухилення відповідачів від оплати вартості комунальних послуг на думку суду підтверджується також поведінкою відповідачів під час розгляду справи. Так, у заяві від 14.05.2021 р. про перегляд заочного рішення суду від 01.10.2020 р. у цій справі, відповідачка [PERSON] зазначила, що про існування цього рішення їй стало відомо лише 06.06.2021 р. Тобто 06.06.2021 р. їй стало відомо про заявлені позивачкою вимоги про стягнення понесених нею витрат з оплати комунальних послуг. Незважаючи, що пройшов значний час після 06.06.2021 р., відповідачі свідомо та наполегливо не бажають компенсувати позивачці понесені нею витрати з оплати комунальних послуг (т. 1, а.с. 165). За період з травня 2019 року по травень 2021 року позивачка за власні кошти сплатила вартість комунальних послуг на загальну суму 54029,10 грн., з яких: 4545 грн. 90 коп. за послуги водопостачання; 26930 грн. 37 коп. за послуги електропостачання; 22552 грн. 83 коп. за послуги газопостачання, що підтверджено наданими нею суду належними та допустимими документальними доказами договорами і квитанціями (т. 1 а.с. 53-59,242-244; т. 2 а.с. 1-22). На думку суду, сплачений позивачкою податок на нерухоме майно у розмірі 799,30 грн., про який йдеться у позовних вимогах - не може бути віднесений до комунальних послуг (платежів), а тому в задоволенні позову в частині його стягнення з відповідачів на користь позивачки слід відмовити. Суд встановив, що в житловому будинку позивачки проживало 5 осіб, тобто позивачка та 4 відповідачів, а тому з відповідачів, пропорційно до їх кількості підлягає стягненню на користь позивачки 4/5 частин понесених витрат з оплати комунальних послуг за період з травня 2019 року по травень 2021 року, що становить 43223,28 грн. (54029,10 : 5 = 10805,82; 10805,82 х 4 = 43223,28). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За таких обставин на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати з оплати комунальних послуг з відповідачів [PERSON] і [PERSON] по 20949 грн. 47 коп. з кожного, і з [PERSON] , яка досягла повноліття [INFO] 1384 грн. 33 коп. (т. 1 а.с. 176). Питання щодо договору найму жилого приміщення у жилому будинку (квартирі), що належить громадянину, врегульовані і ЖК УРСР, введеним в дію постановою Верховної Ради №5465 від 30.06.1983 р., і ЦК України, введеним в дію з 01.01.2004 р. При цьому, суд звертає увагу на те, що ЖК і ЦК містять суперечливі положення щодо наявності підстав для розірвання договору найму житла та виселення наймачів з жилого приміщення з огляду на наступне. Так, ст. 168 ЖК УРСР передбачено, що договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично не вносять квартирну плату і плату за комунальні послуги. У той же час ст. 825 ЦК України передбачено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, при короткостроковому наймі - понад два рази. Тобто законодавець - не встановлює такої підстави для розірвання договору найму житла як несплата наймачем плати за комунальні послуги. У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган Конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. На думу суду, важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття «прийняття акту», а не набрання чинності, оскільки бувають випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно однопредметних актів. На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акту у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин. Статтею 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. Таким чином суд приходить до висновку, що спірні правовідносини у даному спорі щодо договору найму житла, які виникли до 01.01.2004 р., станом на цей час врегульовані ЦК України і саме його норми підлягають застосуванню при ухваленні рішення. Оскільки статтями 825 і 826 ЦК України не передбачено такої підстави як несплата вартості комунальних послуг для розірвання договору найму житла, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог з цієї підстави про розірвання договорів найму житла, виселення відповідачів, визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком та зняття їх з реєстраційного обліку у жилому будинку. Крім того, статтею 168 ЖК УРСР передбачена можливість розірвання договору найму житла «у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги». При цьому законодавцем вжитий єднальний сполучник «і», а не розділовий «або», «чи». Граматичне тлумачення вказаного припису Закону, на думку суду дає можливим дійти висновку, що підставою для розірвання договору найму за цим Законом - може бути одночасне невнесення квартирної плати і плати за комунальні послуги, а не окреме невнесення наймачем лише плати за комунальні послуги. Суд не приймає до уваги твердження представника позивачки, як підстава розірвання договорів найму житла, про порушення з боку відповідача [PERSON] прав співмешкання, які виразились у його постійних погрозах життю та здоров`ю позивачки і крадіжкою її майна, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на їх підтвердження представником позивачки суду не надано, а само по собі звернення позивачки до відділу поліції із заявою щодо протиправної поведінки відповідачів не може бути належним доказом такої протиправної поведінки відповідачів. При цьому сама позивачка у позовній заяві зазначила, що її звернення до поліції виявилось безрезультатним. Тобто будь-якого рішення (постанови) суду з цього питання прийнято не було (т. 1, а.с. 40-45,49-52,233, т. 2 а.с. 100,101). Факт укладення позивачкою договору з управління поліції охорони з метою запобіганню протиправної поведінки відповідачів, на думку суду також не може свідчити про наявність такої зловмисної (протиправної) поведінки відповідачів по відношенню до неї особисто чи до її будинку (т. 1 а.с. 35-38). Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Статтею 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк договору найму не встановлений, договір найму вважається укладеним не невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а уразі найму нерухомого майна за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Суд не приймає до уваги посилання представника позивачки як на підставу розірвання договорів найму житла з відповідачами те, що вона надсилала відповідачам письмове попередження про відмову від договорів найму, оскільки представник позивачки зазначив в судовому засіданні, що вказані письмові попередження, надіслані поштою, не були вручені відповідачам (т. 1 а.с. 29-34). Не підлягають задоволенню необґрунтовані позовні вимоги щодо зобов?язання зняти з реєстраційного обліку відповідачів з житлового будинку позивачки, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України від 05.11.2021 р. № 1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, а не суд. Однак, відповідних позовних вимог до Авангардівської селищної ради позивачкою (представником) не заявлялось ні у первісному (від 01.04.2020 р.), ні в у збільшеному позові (в редакції 26.07.2021 р.). За приписами ст. 18 Закону України № 1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» - зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється не судом, а органом реєстрації, за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, а саме часткове задоволення позову, вимоги п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за яким позивачка як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору за розгляд позовних вимог, суму судового збору у розмірі 908 грн. належить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях з кожного, по 454 грн. в дохід держави, а з відповідачки [PERSON] в дохід держави слід стяягнути суму судового збору у сумі 908 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (т. 1 а.с. 28).

Outcome: partial