Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У серпні 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, у якому позивач просить визнати місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації або проживання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Від відповідача надійшов відзив на позов, у якому він не заперечує проти задоволення позову. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися та тертя особа не з`явилися. Від позивача та відповідача надійшли заяви з проханням справу розглядати без їх участі. Позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач позов визнав, просив його задовольнити. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третьої особи, які не з`явилися. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. У період з 2006 року до серпня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 серпня 2012 року (справа № 2/1412/4465/12). Від цього шлюбу, [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Тобто на час розгляду справи судом, дитині виповнилося 13 років. З матеріалів справи слідує, що після розлучення дитина проживає разом із матір`ю за адресою [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстровано місця проживання дитини. Вказана квартира належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно. Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17 грудня 2021 року № 9513/02.02.01-22/03/14/21, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із такого. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Із наведеної норми слідує, що спір про місце проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років вирішується у суді. Особа, яка досягла чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга статті 29 ЦК України). Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом із її матір`ю [PERSON] . Відповідно до статті 142 ЦПК України позивачу із державного бюджету слід повернути 454 грн 00 коп.

Outcome: approved