Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку, у якому зареєстровані відповідачі по справі. [PERSON] , [PERSON] з вересня 2018 року у зазначеному будинку не проживають, допомоги у веденні підсобного господарства не надають, комунальних послуг не сплачують, участі в обслуговуванні не приймають, ніякої домовленості щодо збереження за останніми житлового приміщення не було, перешкод в користуванні житлом їм не створювалось. Позивачу як власнику належить право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно, відповідач втратила статус члена сім`ї власника квартири, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою Підволочиського районного суду від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, відповідачам встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, а також через оголошення на сайті Підволочиського районного суду веб-портал судова влади України. У відповідності до відмітки Укрпошти відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , одержала позовну заяву особисто 09 листопада 2021 року, проте правом подати відзив на позов у встановлений строк не скористалася, на виклики в судове засідання на 13 грудня 2021 року, 10 січня 2021 року не з`являлася, що здійснювались також через оголошення на сайті Підволочиського районного суду веб-портал судова влади України, жодних клопотань від імені відповідача на адресу суду не надходило. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Крім того подала доповнення щодо обставин справи, зокрема вказала, що відповідач [PERSON] була її невісткою, і після розірвання шлюбу із [PERSON] разом із дочкою переїхала в с. Колодіївка, де з цього часу і проживають. Будь-які відносини з [PERSON] не підтримує. З онукою спілкується, при можливості передає їй подарунки. Крім того,її син, батько неповнолітньої, сплачує аліменти на утримання дочки згідно рішення суду. Реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачу перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, а також перешкоди для отримання субсидій. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Тернопільської РДА (Скалатської міської ради) просять справу розгляну у їх відсутності, заперечень щодо позову та висновку не невідповідність позову інтересам дитини не подали, просять прийняти рішення згідно закону. Суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВВ № 295252 від 17 лютого 2004 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2949680 від 28 лютого 2004 року [PERSON] є власником домоволодіння в [ADDRESS] . У вказаному вище житлі - житловому будинку, що розташований в [ADDRESS] зареєстровані:власник [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , колишня невістка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , про що свідчать довідка про склад сім`ї, видана Скалатською міською радою Колодіївський старостинський округ № 1-667 від 21 жовтня 2021 року, копія будинкової книги прописки громадян. З рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області № 604/1116/18 від 17 грудня 2018 року убачається, що [PERSON] 08 жовтня 2021 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 04 жовтня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі в них народилася дочка [PERSON] , 2008 року народження. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя, проживають окремо, відносин не підтримують. Примирення та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам, а тому просить шлюб розірвати.Також зазначила, що після розірвання шлюбу донька залишиться проживати з нею. Адресу проживання позивачем зазначено с. Колодіївка Підволочиського району, адресу реєстрації - с. Панасівка Підволочиського району. Позов [PERSON] задоволено, шлюб між сторонами розірвано. Оскільки рішення суду № 604/1116/18 від 17 грудня 2018 року набрало законної сили 16.01.2019 року, - обставини, що викладені у ньому, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи. Крім того, як убачається з рішення Підволочиського районного суду від 11 січня 2019 року № 604/1138/18 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 08 жовтня 2018 року № 2718, складеного депутатом Скалатської міської об`єднаної територіальної громади, [PERSON] та її донька [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та перебувають на утриманні батьків позивача. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] , 1958 р.н. від 07 жовтня 2021 року, старостою Колодіївського старостинського округу Сень О.М. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] проведено обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] , під час якого виявлено, що в будинку [ADDRESS] [PERSON] , 1988 р.н., та [PERSON] , 2008 р.н. не проживають з вересня 2018 року. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо права користування чужим майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку в будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу. Також судом встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна. Відповідачі не проживають у даному будинку з вересня 2018 року та не є членами сім`ї позивача, що не заперечувалося самою [PERSON] . Водночас, судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку, однак вони не пов`язані спільним побутом з позивачем, а також не є особами, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство. Окрім того, із досліджених доказів в ході розгляду справи, суд доходить до висновку, що обставини справи свідчать про обрання відповідачем [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] іншого постійного місця проживання в. Колодіївка, інтересу до будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , не проявляли, жодного доказу щодо цього суду не надано. Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу відповідачами також не надано. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано. Крім того судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою особою. Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями ст.176 СК України, ст.405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок з 2018 року не є місцем постійного проживання матері неповнолітньої [PERSON] , її батько не є власником нерухомого майна, а позивач не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідача та її неповнолітню дитину. Також матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] із неповнолітньою дочкою намагалась вселитись у спірний будинок. Вказане може свідчити про те, що вона має намір зберегти лише формальне, а не фактичне місце проживання. Натомість позивач як власник будинку не вчиняла дій, які б свідчили про виселення відповідачів у 2018 році. Надаючи оцінку доводам позивача щодо визнання відповідачів втратившими право на користування житловим приміщення, в тому числі неповнолітніх дітей, суд також враховує, що з моменту свого виселення зі спірного будинку в вересні 2018 року [PERSON] не вчиняла жодних дій з метою забезпечення та реалізації свого права на користування спірним житлом, самостійно обрала місце проживання для себе та неповнолітньої дочки [PERSON] , де проживає по даний час. Одночасно суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі самостійно змінили місце проживання, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Водночас, відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання. При цьому, їх тривала відсутність, відсутність будь якого інтересу до будинку, свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, відповідачі не є власниками спірного житла, а тому визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідачів є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачів на користування належним позивачу спірним будинком, суд бере до уваги, що [PERSON] має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які вона має право вимагати усунути, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку. Врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON] права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним у зв`язку з наявністю у них іншого житла, окрім спірного. Таким чином, суд дійшов до висновку, що порушені реєстрацією відповідачів, які мають інше житло де і фактично проживають, права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном як власника цього житла підлягають захисту. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні з досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше одного року, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймають, тривалий час проживають за іншими місцями проживання та не виявляли бажання проживати в спірному житлі, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню нею своїм майном. Отже, оскільки відповідачі мають інше житло, в якому вони фактично проживають, то визнання останніх такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, не порушить їхніх законних прав та інтересів, тоді як власник будинку при реєстрації відповідачів, не вправі розпорядитися власністю, що і стало причиною звернення до суду. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору угоди про встановлений порядок користування жилим приміщенням чи іншої домовленості з цього приводу. Крім того на підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Разом з тим, жодних мотивів та підтверджень порушення прав неповнолітньої [PERSON] службою у справах дітей Тернопільської ОДА (Скалатської міської ради) не надано, також не подано висновок щодо невідповідності позову правам та інтересам неповнолітньої. За вказаних обставин суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved