Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

У травні 2020 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, просив стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 8170,81 грн. за кредитним договором № б/н від 16 березня 2012 року та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування поданого позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 березня 2012 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер. Позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на дату смерті заборгованість становить 8170,81 грн. Посилаючись на ст.ст. 1218, 1219 ЦК України, зазначав, що у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Виходячи із ч.3 ст.1268, 1270 ЦК України, спадкоємцями позичальника, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі, які були зареєстровані з позичальником за однією адресою. Таким чином, відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від спадщини в передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 травня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 19 березня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно якої він остаточно просив суд стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за договором б/н від 16 березня 2012 року в розмірі 3912,38 грн. (2242,32 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 2242,32 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1670,06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками), а також понесені позивачем судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 16 березня 2012 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У заяві зазначено, що він згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Зазначена вище анкета-заява не містить строку дії кредитного договору, розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, неустойки, комісії. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. У довідці позивача зазначено, що [PERSON] були надані наступні кредитні картки: № [NUMBER] з терміном дії до жовтня 2015 року, № [NUMBER] з терміном дії до жовтня 2015 року, № [NUMBER] з терміном дії до січня 2016 року, № [NUMBER] з терміном дії до серпня 2016 року, № [NUMBER] з терміном дії до липня 2017 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] позичальник [PERSON] помер [INFO] , про що було складено відповідний актовий запис №598 від 02 березня 2015 року. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором становить 3912,38 грн. (2242,32 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 2242,32 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1670,06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками). Як вбачається з матеріалів справи відповідачі станом на дату смерті позивальника, були зареєстровані з ним за однією адресою. Банком була направлена претензія до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2. Державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2 на адресу банку направлено лист, в якому зазначалось, що спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті була заведена на підставі претензії банку. Як вбачається з відповіді завідуючої Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2, після смерті [PERSON] , з заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори спадкоємці не звертались. Свідоцтва про право на спадщину не видавалось. Як вбачається з листів-претензії позивача, останнім на адреси відповідачів направлено вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Як встановлено судом, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 травня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 березня 2012 року по 2382,47 грн. з кожного, судові витрати по 465,52 грн. Як вбачається з рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року, судом стягнуто зі спадкоємців [PERSON] заборгованість за наданим кредитом станом на 01 березня 2015 року у розмірі 7147,42 грн., з яких заборгованість по кредиту 2242,32 грн., заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 4088,56 грн., залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість в розмірі 58,29 грн. та штраф у розмірі 816 грн. Отже, банк скористався своїм правом на подання до суду відповідного позову про стягнення з спадкоємців позичальника суми заборгованості за кредитним договором б/н від 16 березня 2012 року. Підстав для стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості за тілом кредиту у суду не має. В пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Нарахування заборгованості за відсотками здійснені позивачем після смерті позичальника, таким чином не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Таким чином, позовні вимоги до відповідачів не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed