Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

13 грудня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначено, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований в її будинку, але не проживає в ньому з 2019 року і фактичне місце його проживання їй не відоме. Наявність реєстрації відповідача у її будинку створює для неї правові наслідки, перешкоджає їй здійснювати в повному обсязі право власності на будинок, а саме вона не може ним розпоряджатися. Оскільки вона є власником зазначеного будинку, має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Просила визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, в позові просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та погодилася на заочний розгляд справи. (а.с.2,13). Відповідач в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. (а.с.15-17). Судом, за згоди позивачки, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 січня 2021 року (а.с.3). Згідно довідки виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради Миколаївської області № 3664 від 17 вересня 2021 року, у будинку позивачки [ADDRESS] , окрім неї, також зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.4). Однак з акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області восьмого скликання І.Богуш , в присутності двох свідків [PERSON] [PERSON] від 28 жовтня 2021 року, вбачається, що відповідач зареєстрований в будинку позивачки, що знаходиться за вищевказаною адресою, але в ньому не проживає з 2019 року. (а.с.6). Відповідач порушує право позивачки тим, що не знявся з реєстрації як такий, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Конституцією України (ст.41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 вказаного Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.71 ЖК Української РСР за тимчасово відсутнім громадянином жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не проживає у житловому будинку позивачки понад шість місяців, не надав суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали йому користуватися житловим приміщенням та відсутність у нього права власності на вказаний житловий будинок, суд доходить висновку, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачці витрат на оплату судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved