Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Кредобанк» (Далі - АТ «Кредобанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , та [PERSON] , про солідарне стягнення боргу за договором кредиту з ціною позову 75925,67 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №CL-252041 від 03.01.2020 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк» та [PERSON] , остання отримала кредит на загальну суму у розмірі 40200,00 грн., терміном до 02.01.2025 року, з ціллю використання: на поточні потреби та на рефінансування (погашення) кредитної заборгованості перед ПАТ «Ідея Бак» та перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Відповідно до п. 2.5 договору, для обліку виданих кредитних коштів банк відкрив позичковий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до пункту 4.2. Договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п. 4.1. Договору, а саме 65% річних, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі. Всього [PERSON] повинна була здійснити 60 щомісячних платежів по 2301 грн., щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця. Позивач виконав умови договору належним чином, надавши відповідачу передбачену договором суму коштів, що підтверджується даними меморіальними ордерами про видачу коштів [PERSON] . Відтак, банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте позичальник в порушення умов договору свої зобов`язання не виконала, в зв`язку з чим станом на 15.09.2021 року заборгованість [PERSON] , перед АТ "Кредобанк" становить 75925,67 грн, з них 39950,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 35975,34 грн - заборгованість за відсотками. Відповідач в анкеті-заяві № CL-252041 зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини із [PERSON] , який є її чоловіком та вони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на викладене просить суд стягнути солідарно із [PERSON] , та [PERSON] , на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за Кредитним договором № CL-252041 від 03.01.2020 року у розмірі 75925,67 та судові витрати. Позивач не заперечував проти винесення заочного рішення судом, у разі неявки відповідачів. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 07.12.2021 року відповідачам був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Про розгляд даної справи відповідач повідомлявся належним чином, у встановлений законом порядок. Як вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, відповідачі отримали матеріали позову, ухвалу про відкриття провадження 16.12.2021 року. Відзив на позов на адресу суду не надходив. Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. Перед укладенням кредитного договору, 03.01.2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву № СL-252041 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до Анкети-заяви, ціль кредиту - рефінансування кредитів та відповідно до паспорту мета отримання - поточні потреби, рефінансування заборгованості. Відповідно до кредитного договору №CL-252041 від 03.01.2020 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк» та [PERSON] остання отримала кредит на загальну суму у розмірі 40200,00 грн. терміном до 02.01.2025 року, з ціллю використання: на поточні потреби в сумі 19709,03 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед ПАТ «Ідеа Банк» в сумі 10490,97 грн; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 10000,00 грн. Відповідно до пункту 4.2. Договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п. 4.1. Договору, а саме 65% річних, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі. Відповідно до пункту 4.2. Договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п. 4.1. Договору. У відповідності до п. 6.1 та п. 6.2 Договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені кредитним договором. Погашення заборгованості здійснюється згідно Графіку платежів (Додаток №1 до Договору). Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, видавши [PERSON] , відповідно до даних меморіального ордеру №476909 від 03.01.2020 року, кредитні кошти на загальну суму 10490,97 грн., №476923 від 03.01.2020 року кредитні кошти в сумі 10000,00 грн., №0410009 від 03.01.2020 року кредитні кошти в сумі 19709,03 грн. Заборгованість по сумі основного боргу та нарахованим відсоткам за користування кредитом позичальником у встановлені строки сплачена не була. 23.06.2021 року та 23.07.2021 року представник АТ «Кредобанк» направляв Відповідачу-1 та Відповідачу-2 досудові вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту № CL-252041 від 03.01.2020 року станом на 15.09.2021 року сума боргу становить 75925,67 грн, з них 39950,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 35975,34 грн - заборгованість за відсотками. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що походять з кредитного договору. Надаючи правову оцінку вказаним фактичним обставинам, суд виходить з таких норм права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, з [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором № CL-252041 від 03.01.2020 року в розмірі 75925,67 грн, з них 39950,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 35975,34 грн - заборгованість за відсотками. Обґрунтовуючи позовні вимоги до [PERSON] , позивач посилався на положення ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України. Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимогч.ч.1, 2, 4 ст. 65 СК країни, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. (стаття 31 Цивільного кодексу України) Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20). Відтак, належних і допустимих доказів того, що кредитний договір укладено в інтересах сім`ї та отримані позичальником грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї позивач суду не надав. Посилання позивача на умови анкети заяви, де позичальник підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя, не свідчить про те, що він уклав договір в інтересах сім`ї та витратив їх в її інтересах. Вказані твердження є припущеннями. Отже немає правових підстав кваліфікувати [PERSON] як зобов`язану особу (боржника) за укладеним між [PERSON] та позивачем кредитним договором. Посилання позивача на судову практику, висловлену у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 205/5882/18 суд до уваги не бере, оскільки, вказана постанова прийнята за інших фактичних обставин справи та правовідносини, з яких виник спір у даній справі не є подібними. У кредитному договорі відповідачем [PERSON] зазначено ціль кредиту - на поточні потреби позичальника та погашення кредиту, а в анкеті - заяві ціль отримання кредиту - погашення кредиту, що не підтверджує того, що вказаний кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї відповідачів. Тому оцінивши в сукупності надані суду та досліджені в судовому засіданні докази з урахуванням вимог ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] , грошові кошти за кредитним договором №СL-252041 від 03.01.2020 року були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя, а тому необхідно відмовити у задоволенні позову банку до чоловіка позичальника [PERSON] . Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7592,56 грн., суд зауважує наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи наявні Договір про надання правової допомоги, укладений 11.02.2019 року між АТ «Кредобанк» і Адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС і ПРАВО», Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000531 від 30.11.2018 та Довіреність №11821 від 30.12.2020 року. Проте, будь-яких інших доказів на підтвердження існування та розміру понесення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, до позовної заяви додано не було. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, наданий позивачем, не є належним доказом фактичного понесення стороною таких витрат. А тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог за необґрунтованістю. При звернені до суду із вказаним цивільним позовом АТ «Кредобанк» було сплачено 2270,00 грн. судового збору. Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову, на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в розмірі 2270,00 грн.

Outcome: partial