Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась з позовом до суду до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогою позбавити останнього батьківських прав. Підставність позову позивач обґрунтовує тим, що вони із відповідачем є батьками двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . 18 вересня 2017 року за рішенням Вінницького міського суду у цивільній справі №127/12953/17, їх шлюб було розірвано, а також було присуджено із відповідача на її користь аліменти на утримання їх двох спільних дітей. Вказане судове рішення набуло законної сили та було звернуто до виконання. З того часу відповідач залишив сім`ю, проживає окремо, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, що полягає в тому, що не тільки не приїздить до дітей, а взагалі не займається їх вихованням, утриманням, не цікавиться їх життям, станом здоров`я, будь - якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не сплачує визначені за судовим рішенням аліменти, має заборгованість, що свідчить, на думку позивача, про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дітей. Наведене стало підставою звернення позивача до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, витребувано в Органу опіки і піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач, у відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Також відповідач не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку. У підготовче судове засідання позивач не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги просила задовольнити, у разі неявки відповідача дала свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач направив до суду заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутність, вказуючи, що позов визнає у повному обсязі, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав по відношенню до його дітей. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, однак надали заяву в якій просили розглядати справу у відсутність їх представника. Ураховуючи наведене, суд не вбачає правових підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд справи за наслідками проведеного підготовчого с удового засідання у даному судовому засіданні, за відсутності сторін, на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що сторони спору є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а. с. 7-8). Згідно з рішенням суду від 18.09.2017 ухваленого у цивільній справі № 127/12953/17 шлюб сторін було розірвано, а також із відповідача на користь позивача присуджено аліменти на утриманні їх спільних дітей в розмірі твердої грошової суми по 1000 грн., на кожного з дітей щомісячно, починаючи з 16.06.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Вказане судове рішення було звернуто стягувачем до виконання шляхом видачі судом виконавчого листа. За відомостями Липовецького РВ ДВС Центрально - західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 09.03.2021 за №5199/18.8-25 (а.с.15) слідує, що [PERSON] за період з 18.09.2017 по 04.03.2021 не отримує аліменти із [PERSON] за виконавчим документом виданим Вінницьким міським судом у цивільній справі №127/12953/17. Згідно з довідкою виданою КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради від 01.03.2021 за №35 (а.с.16), батько дитини [PERSON] , 2012 року народження, не цікавиться навчанням та вихованням сина, який є учнем даного освітнього навчального закладу. Відповідно до довідки виданої КНП «ЦПМСД №1 м. Вінниця», здоров`ям дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , займається мати [PERSON] . Із довідки виданої Первинною профспілковою організацією залізничної станції Вінниця від 07.04.2021 року за №5 (а.с.18), останні 5 років, кожен рік, [PERSON] проводить оздоровлення своїх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Питання про позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , було предметом розгляду органом опіки та піклування, за наслідками якого було прийнято рішення 02 грудня 2021 року, відповідно до якого визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно його дітей. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає доведеними обставини нехтування батьківськими обов`язками з боку батька стосовно його дітей, який фактично залишається чужою людиною, що може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дітей як з моральної, так і з правової точки зору. Таке відношення відповідача до своїх батьківських обов`язків хибно впливає на виховання та формування світогляду дітей, діти не мають до Відповідача родинних почуттів, отож обставини покладені в основу позову є доведеними, відповідач не заперечував вказаних обставин, а навпаки надав заяву про визнання позову. Крім цього, як було судом встановлено питання про присудження аліментів із відповідача на користь позивача вже було предметом судового розгляду. У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved