Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 10.12.2005 року. У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка у вказаному будинку з квітня 2020 року не проживає. При неодноразовому зверненні позивача до відповідача про добровільне зняття з місця реєстрації, остання відмовляється. Факт не проживання відповідача у вищевказаному будинку року підтверджується довідкою голови вуличного комітету від 31.05.2021 року. Реєстрація відповідача у вказаному будинку позбавляє позивача можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися майном, що знаходиться в його приватній власності а також, відсутня можливість в оформлені субсидії чи пільг. В зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав. В судове засідання сторона позивача не з`явилась, раніше надавала заяву про розгляд справи без її участі. В судове засідання відповідач не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась, на адресу її місця реєстрації, направлялись листи рекомендованою кореспонденцією про виклик до суду. Відповідач про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надсилала. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та існуванням умов передбачених ст.. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.12.2005 року підтверджується право власності на будинок під номером [ADDRESS] за позивачем (а.с. 9). Копією довідки голови вуличного комітету від 31.05.2021 року підтверджується що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована, але фактично з квітня 2020 року за адресою: будинок [ADDRESS] не проживає (а.с.12). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина перша статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1, 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для: собистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вище викладене встановлено, що будинок за номером [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , а відповідач [PERSON] у зазначеному будинку зареєстрована, але з квітня 2020 року в ньому не проживає, дане унеможливлює позивача у здійсненні будь-яких дій щодо користування та розпорядження своїм майном. З огляду на встановленні обставини, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved