Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] через авдоката [PERSON] в вересні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, проживає та зареєстрований в цій квартирі, а також несе всі витрати на її утримання. Позивачу, від його сусідів, стало відомо, що з ним намагається зв`язатися особа, яка представляється «уповноваженою особою власника квартири [ADDRESS] » з метою вирішення питання доступу до вказаної квартири для питання продажу цієї квартири в подальшому. Після спілкування телефоном з цією «уповноваженою особою» та з метою перевірки інформації позивач 16.09.2020 отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 224169592 від 16.09.2020 року). Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.10.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ), індексний номер: 43643164, за новим власником - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 654 від 23.10.2018 року. Однак, позивач [PERSON] ні особисто, ні через представника жодного договору купівлі-продажу своєї квартири [ADDRESS] ні з ким та ніколи не укладав та не підписував, намірів продавати свою квартиру не мав, з моменту набуття права власності проживає у зазначеній квартирі, відповідача особи не знає та ніколи не бачив, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру знаходиться у позивача і він нікому його не віддавав, довіреностей на управління цією квартирою з правом укладення будь-яких договорів, в тому числі, договорів купівлі-продажу, дарування, міни, тощо нікому не надавав. Зважаючи на зазначене вище, [PERSON] 17.09.2020 звернувся до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Окрім того, скориставшись відсутністю позивача вдома, 18.09.2020 невідомі особи змінили замки в квартирі, позбавивши позивача можливості доступу до неї та його майна. Посилається на ст.8, 41, 55, 59, 131-2 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 205, 207, 215, 216, 657 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 23.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43643164 від 23 жовтня 2018 року, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Судові витрати позивача, пов`язані із розглядом даної справи, просили покласти на відповідача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 08.10.2020 року по справі призначено підготовче засідання. Ухвалою від 18.01.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Бригіда В.О. та відповідача оригінали договорів купівлі-продажу спірної квартири, а у нотаріуса і копії документів на підставі яких укладено спірний правочин. 27.04.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. повідомив суд, що 08.12.2020 року СВ Дарницького УП ГУНП у м.Києві на підставі ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 26.11.2020, вилучено оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири та документи, які стали підставою для його укладення. (а.с.108) Ухвалою від 20.10.2021 року витребувано у слідчого управління ГУНП у м.Києві інформацію щодо стану досудового розслідування кримінального провадження №12020100020004370 від 27.09.2020 та належним чином засвідчену копію висновку почеркознавчої експертизи від 15.02.2021 та належним чином засвідчену копію спірного договору. В судовому засіданні позивач з представниками позов підтримували та просили задовольнити. Зазначали, що позивач належну йому квартиру не продавав, вона продана за підробленими документами, так в копії паспорта, що був наданий нотаріусу відсутній підпис [PERSON] , що свідчить про недійсність паспорта, а також відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу позивача, копія ідентифікаційного коду не відповідає оригіналу, копія свідоцтва про право власності, що вилучено у нотаріуса працівниками поліції також не відповідає оригіналу. Також зазначали, що на даний час замінені двері і позивач позбавлений можливості користуватися належною квартирою, окрім того позивач без рішення суду був знятий з реєстрації. Звертали увагу суду, що оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру знаходиться у позивача. Відповідач, а ні в підготовчі судові засідання, а ні в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, як за місцем реєстрації, однак поверталися конверти з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою, так і за місцем знаходження спірного об`єкта нерухомості, так і через публікацію на сайті судової влади. Суд, за згодою позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача. Третя особа - приватний нотаріус в судові засідання не з`являвся, подав заяву про розгляд справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі третьої особи. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Вислухавши пояснення позивача та його представників, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як убачається з копії свідоцтва про право власності на житло, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.7) Квартира [ADDRESS] зареєстрована Київським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана в реєстрову книгу за № 1075 27.09.1995 (а.с.7 зворот.) Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.10.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ), індексний номер : 43643164, за новим власником - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 654 від 23.10.2018 року. (а.с.12). Відповідно до ст.ст. 81,76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Як доводив суду позивач та не спростував відповідач, позивач [PERSON] ні особисто, ні через представника жодного договору купівлі-продажу своєї квартири [ADDRESS] ні з ким та ніколи не укладав та не підписував. [PERSON] 17.09.2020 звернувся до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення та на даний час матеріали кримінального провадження №12020100020004370 від 27.09.2020 за ч.4 ст.190 КК України знаходяться в СВ Дарницького УП ГУ НП у м.Києві. Як убачається з висновку експерта № СЕ -19/111-21/4838 - ПЧ від 15.02.2021 року за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120 20100020004370 від 27.09.2020 судовий експерт дійшов висновку, що досліджувані підписи від імені [PERSON] та рукописні записи «Чуєнко», у наданих на дослідження договорі купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2018, чотирьох заявах від 23.10.2018 та у наданих на дослідження протоколі отримання зразків для експертизи від 14.12.2020, протоколі допиту потерпілого від 27.09.2020 року виконані не однією, а різними особами. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. В ході розгляду справи не встановлено, що саме позивач [PERSON] відчужив [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] за договором від 23.10.2018 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). (пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») За приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоди на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами укладення з позивачем, як власником майна договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 23.10.2018 року. Встановлення факту непідписання договору (підроблення підпису в договорі) на думку суду свідчить про неукладеність такого договору. З огляду на це, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.10.2018, адже недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Згідно з приписами ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як убачається зі змісту позову позивач також просить суд скасувати рішення про державу реєстрацію належної йому квартири за [PERSON] . Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. З огляду на те, що судом встановлено, що позивач не відчужував відповідачу спірну квартиру, а спірний договір на думку суду є неукладеним, суд доходить до висновку, що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.10.2018, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. підлягає задоволенню, одночасно з урахуванням вимог статті 26 Закону України № 1952 слід припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що буде ефективним захистом зі сторони суду порушеного права позивача, як власника спірного об`єкта нерухомості та відповідатиме статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., враховуючи, що судом задоволена лише одна позовна вимога. На підставі викладеного та

Outcome: partial