Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис № 4384. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком А.А. відкрито виконавче провадження № 6707232. Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений із порушенням вимог закону, оскільки нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Крім того, спірний виконавчий напис вчинено після набрання чинності постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 836/20084/14, а кредитний договір № 650220999 від 01 березня 2020 року не був нотаріально посвідчений. Оскільки виконавчий напис № 4384, вчинений 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М, не відповідає вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат», просила визнати його таким, що не підлягає виконанню. Крім того, просила стягнути з АТ «Ідея Банк», стягнуті на підставі спірного виконавчого напису, кошти в розмірі 10 996,27 грн та судові витрати. У порядку забезпечення позову позивач подала до суду заяву, якою просила вжити заходи забезпечення її позову, а саме, зупинити стягнення за спірним виконавчим написом. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року задоволено заяву про забезпечення позову, зупинено стягнення за спірним виконавчим написом. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 29 грудня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача АТ «Ідея Банк» - Тураш С.В. вважає позов необґрунтованим та безпідставним, а оскаржуваний виконавчий напис таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. В обґрунтування зазначив, що 04 квітня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z06.00617.005108044, згідно умов якого банк надав останній кредит на поточні потреби в розмірі 74 999,00 гривень. Внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, станом на 06 липня 2021 року у [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 147 142,18 гривень. 13 липня 2021 року АТ «Ідея Банк» направило позивачу за адресою її реєстрації вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань разом з довідкою-розрахунком заборгованості, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень цінних листів, описом вкладення до цінних листів та фіскальним чеком по оплаті послуг поштового зв`язку. [PERSON] жодним чином не висловила заперечень щодо змісту зазначеної вимоги, що підтверджує безспірність заборгованості. Відповідно до вимог чинного законодавства АТ «Ідея Банк» звернулося до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та надало всі необхідні документи, які передбачені пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. На підставі поданих АТ «Ідея Банк» документів, 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис № 4384 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором та витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, в загальному розмірі 149 024,18 гривень. Крім того зазначив, що твердження позивача про те, що, станом на дату вчинення виконавчого напису, пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів не був чинний, є помилковими, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 не визначено моменту з якого втрачає чинність постанова Кабінету міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року. На даний час державна реєстрація постанови КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 не скасована. Також зауважив, що згідно відповіді приватного виконавця Сидорчука А.А. № 18811 від 16 грудня 2021 року в межах виконавчого провадження № 67067232 на користь АТ «Ідея Банк» стягнено та перераховано кошти на загальну суму 9142,98 гривень. Враховуючи, що на даний час зобов`язання за кредитним договором [PERSON] не виконано, доказів зворотного позивачем не надано, а тому стягнення з неї коштів в рахунок погашення наявної заборгованості, не можна вважати безпідставно набутим відповідачем майном. Вважав, що оскаржуваний виконавчий напис є законним, оскільки вчинений нотаріусом до втрати чинності постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662, тобто, з додержанням норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн зазначив, що вказана сума є неспівмірною із складністю справи, яка у свою чергу розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того зауважив, що вивчення документів, наданих для складання позову та звернення до суду, надання консультації і вивчення судової практики ( пункти 1 та 3 акту приймання-передачі наданих послуг), не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак не можуть відшкодовуватися позивачу за рахунок відповідача. Оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вважав, що підстав для стягнення вказаних витрат немає. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Глівая С.В. позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач АТ «Ідея Банк» свого представника в судове засідання не направив, просив розглянути справу без його участі. Треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Сидорчук А.А. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки треті особи не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне повідомлення учасників про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис № 4384 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором № Z06.00617.005108044 від 04 квітня 2019 року, за період з 06 березня 2020 року по 06 липня 2021 року в розмірі 149 042,18 грн, в тому числі: строковий основний борг - 62 039,90 грн; прострочений основний борг - 11 689,78 грн; прострочені проценти - 25 052,49 грн; строкові проценти - 87,65 грн; строкова плата за обслуговування кредиту - 2 152,55 грн; прострочена плата за обслуговування кредиту - 45 885,79 грн; пеня - 234,02 грн; витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису - 1 900,00 гривень (а.с. 11). На підставі вказаного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком А.А. 06 жовтня 2021 року відкрито виконавче провадження № 67067232 щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 149 042,18 гривні (а.с. 14). Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, залишено без змін, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17. Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскаржений виконавчий напис, вчинений нотаріусом 19 серпня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Договір № Z06.00617.005108044 від 04 квітня 2019 року, який було надано нотаріусу на підтвердження укладення між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] кредитного договору, не було посвідчено нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Ідея Банк» в частині визнання виконавчого напису № 4384 від 19 серпня 2021 року підлягають задоволенню. Щодо інших заявлених позивачем позовних вимог, суд зазначає таке. Відповідно до виписки АТ «ПриватБанк» по картковому рахунку позивача, з [PERSON] 09 листопада 2021 року за виконавчим документом № 4384 від 19 серпня 2021 року стягнуто 10 996,27 гривень (а.с. 18). Як убачається з листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. № 18811 від 16 грудня 2021 року, у межах виконавчого провадження № 67067232 у примусовому порядку з боржника стягнуто кошти в розмірі 10 996,27 гривень. 10 листопада 2021 року на користь стягувача АТ «Ідея Банк» перераховано 300,00 грн як повернення авансового внеску та 8 842,98 грн, в рахунок погашення заборгованості. Загальна сума 9 142,98 гривні (а.с. 81). Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. З огляду на те, що виконавчий напис № 4384 від 19 серпня 2021 року визнано судом таким, що не підлягає виконанню, а тому відпали правові підстави для набуття АТ «Ідея Банк» коштів у розмірі 10 996,27 грн, примусово стягнутих з [PERSON] на виконання оскаржуваного виконавчого напису, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Зазначена позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18. Механізм та порядок повернення боржнику стягнутих з нього коштів від приватного або державного виконавця в результаті визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та закриття виконавчого провадження - чинним законодавством не врегульовано. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа - визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, в зазначеній статті відсутні будь-які положення про повернення стягнутих в рамках такого закінченого виконавчого провадження коштів боржнику з рахунків приватного виконавця. Відтак, у Законі України «Про виконавче провадження» відсутній порядок повернення боржнику коштів у разі закінчення виконавчого провадження, а у випадку невжиття заявлених заходів та не стягнення безпідставно набутих коштів, обраний позивачем спосіб захисту та поновлення його порушених прав та інтересів буде неефективним, і як наслідок, позивач не зможе захистити порушені права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту суду належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)). Крім того, слід враховувати, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.80 р. в справі "Артіко проти Італії", п. 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України"). Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне задовольняючи позов у цій частині, стягнути з АТ «Ідея Банк» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 9 142,98 грн, які було стягнуто з позивача за спірним виконавчим написом. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial