Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Закарпатського лісотехнічного фахового коледжу, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 60-О від 08.11.2021 року Закарпатського лісотехнічного фахового коледжу про відсторонення [PERSON] від роботи та поновити її на роботі, а також стягнути на її користь із Закарпатського ЛФК заробітну плату за період відсторонення її від роботи. Позов обґрунтовує тим, що вона працює в Закарпатському лісотехнічному фаховому коледжі на посаді викладача української мови та літератури по контракту від 30.08.1998 року. У листопаді 2021 року від неї почали постійно незаконно вимагати на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 03.11.2021 року вона подала директору Зкарпатського ЛФК письмову заяву про відмову від ризикованого медичного втручання, в якій обгрунтвоано виклала свою чітку позицію з приводу цього. Також, 03.11.2021 року вона подала на ім`я директора коледжу письмову заяву проти примусу до вакцинації. У змісті поданої заяви вона заначила, що на початку навчального процесу, а саме 07.09.2021 року вона пройшла обов`язковий медичний огляд і визнана комісією здоровою, протипоказань для виконання своїх обов`язків у статусі викладача відсутні. До заяви вона додола результати обов`язкового медичного огляду та результати лабораторних досліджень на антитіла від 16.11.2021 року з негативним результатом. 08 листопада 2021 року їй було вручено наказ № 60-О «Про відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати», яким її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року до дати надання підтверджуючого документу про проведені профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 або медичного висновку щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 або дати закінчення карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину на запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2». Відповідач не прийняв до уваги подані нею обґрунтовані заяви про відмову від профілактичної вакцинації (щеплення) проти інфекційної хвороби Covid-19, наказ про її відсторонення від роботи прийнятий за відсутності визначених законодавством підстав для відсторонення працівників, з порушенням статті 46 КЗпП України, а крім того обов`язковість щеплення від інфекційної хвороби Covid-19 не передбачена законом, тому вважає наказ про її відсторонення від робоит незаконним та таким, який підлягає скасуванню. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позов підтримали, просили заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Закарптського ЛФК - Біланинець В.Ф. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вважає, що відсторонення [PERSON] проведено із дотриманням вимог КЗпП України та запроваджених обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, у своїх поясненнях посилалася на письмовий відзив проти позову, просила у задоволенні позову [PERSON] про визання незаконним та скасування наказу про її відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул за перод відсторонення відмовити повністю. Заслухавши доводи позивачки її представника та представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд встановив, що з 01.09.1998 року позивачка перебуває у трудових відносинах з Закарпатським лісотехнічним фаховим коледжом, зокрема працює на посаді викладача української мови та літератури, що стверджується записом № 3 у трудовій книжці [NUMBER] , заповненої 20 листопада 1992 року (Наказ № 35 від 30.08.1998 року). Відповідно до наказу директора Закарпатського лісотехнічного фахового коледжу від 08.11.2021 року № 60-О, позивачку відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року до дати надання підтверджуючого документу про проведені профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, або дат закінчення карантину, встановленого постановою КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 р. № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 р. № 551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 р. за № 1237/26014 до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Отже, зазначенні норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календаря профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи вразі її обґрунтованої відмови від участі в щепленні проти СОVID-19. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захистнаселення відінфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому Законами, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. Так відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відтак, в правовому аспекті цієї норми закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідемологічної служби. Таким чином, в разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. Окрім того, Закон не містить, поняття необґрунтована відмова від щеплення, як і не містить вказівок в якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган. Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необґрунтованої відмови немає права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Винесеню оскаржуваного позивачкою наказу передувало надання позивачкою 03.11.2021 року на ім`я директора Закрпатського ЛФК обґрунтованої відмови від проведення профілактичних щеплень та заяви проти примусу до вакцинації з погрозами звільнення, які зареєстровані у вхідній кореспонденції коледжу за № 310. Тобто позивачкою, у передбачений Законом спосіб було подано відповідні обґрунтовані заяви про відмову від щеплення проти інфекційної хвороби COVID-19. Отже у керівництва Закарпатського ЛФК не було законних підстав для винесення наказу № 60-О від 08.11.2021р. та відсторонення позивачки від роботи. Між тим, статтею 46КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Такої підстави відсторонення, як відсутність щеплення проти СОVID-19, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за невиконання вимог керівника щодо необхідності проведення щеплення відповідачем не зазначено. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про незаконність наказу від 08.11.2021 року № 60-О про відсторонення позивачки від роботи. При цьому суд виходить з того, що правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.01.2019р. у справі №755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18). За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. За вказаних обставин, суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання незаконним наказу від 08.11.2021 р. № 60-О про відсторонення позивачки від роботи. Водночас, дійшовши обґрунтованого висновку про незаконність наказу № 60-О від 08.11.2021 р., суд приходить висновку про необхідність вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми невиплаченої заробітної плати за вимушений прогул за переоід її відсторонення від роботи з огляду на таке. Так, відповідно до статей 21 та 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 08/95-ВР «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати. Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи від 11.11.2021р. № 345 Закарпатського ЛФК у вересні місяці 2021 р. заробітна плата позивачки становила 10160,14 грн., у жовтні місяці 2021 р. - 10160,14 грн., середня заробітна плата працівника складає 10160,14 грн. ((10160,14 + 10160,14): 2). У вересні було 22 робочих дні, у жовтні 20 робочих днів, середня кількість робочих днів складає 21 - ((22+20):2). Отже, середньоденна заробітна плата позивачки складає 483,82 грн. (10160,14 : 21). Таким чином, враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, зважаючи на незаконість наказу від 08.11.2021 р. № 60-О про відсторонення позивачки від роботи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивачки [PERSON] у повному обсязі. Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved