Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 4/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказане майно належало померлій на підставі договору дарування від 28.07.1975 року. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] звернулася до нотаріуса, але отримала відмову, оскільки виявлено розбіжності у технічному паспорті та у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на 4/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 22.11.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 16.12.2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Стукан Ю.О. в судове засідання не з`явилася, заявою від 11.01.2022 року просила розглянути справу за її відсутності, на задоволені позову наполягала. Представник Каховської міської ради в судове засідання не з`явився, заявою від 08.12.2021 року просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.06.1970 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Згідно із договору дарування від 28.07.1975 року, зареєстрованого в реєстрі за №2862, посвідченого нотаріусом Каховської державної нотаріальної контори Медведевої А.М., [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] 4/25 частини житлового будинку та надвірних будівель за адресою [ADDRESS] , які [PERSON] прийняла в дар. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] 15.07.1989 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.05.2006 року, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №260. З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.09.2021 року та 11.01.2021 року об`єкт нерухомого майна житлове домоволодіння садибного типу за адресою [ADDRESS] , та за адресою [ADDRESS] , має однаковий опис та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 899397465104 Відповідно до довідки КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради від 18.08.2021 року нерухоме майно, що розташоване за адресою [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року, на підставі договору дарування від 28.07.1975 року, на 4/25 частки житлового будинку приватної спільної часткової власності належить [PERSON] . Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 25.03.2013 року вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , спарений та має одну адресу. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії 25.08.2021 року вбачається, що за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за законом була заведена спадкова справа №23/2010 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Інших заяв не надходило. У зв`язку з тим, що наданий правовстановлюючий документ про належність нерухомого майна спадкодавцеві не відповідає зареєстрованим речовим правам нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Згідно із ст.1266 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та вона правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що [PERSON] при житті набула право власності на 4/25 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 28.07.1975 року та в наданому технічному паспорті від 25.03.2013 року, проте в даних правовстановлюючих документах виявлено розбіжності в номері будинку, враховуючи, що [PERSON] є спадкоємицею за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] , у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через наявність розбіжностей у наданих документах, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved