Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила: позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] ; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 від усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 травня 2018 року шлюб між ними було розірвано. До моменту її звернення до суду з даним позовом відповідач [PERSON] повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, байдужий до її здоров`я, не брав і не бере участі в її вихованні, навчанням не цікавиться, не утримує дитину матеріально. Така бездіяльність відповідача привела до того, що дочка взагалі не знає батька. На даний час дочка проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Дані обставини, на переконання позивача, свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2021 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Яворівську районну державну адміністрацію Львівської області на Новояворівську міську раду Яворівського району Львівської області (як орган опіки і піклування). Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву, надала пояснення, аналогічні викладені в ній. Додатково пояснила, що після розірвання шлюбу відповідача вона і донька не бачили протягом останніх 3 - 4 років, останній на зв`язок не виходить. За п`ять років дочка лише один раз бачила батька, три роки тому, коли під час канікул була у нього та його батьків в Республіці Польща. Після цього жодного контакту з ним не було. Крім того, відповідач заблокував спілкування з нею, дочкою та її родичами в соціальних мережах. Також вона контактувала з батьками відповідача, однак вони повідомили, що також не знають де знаходиться їх син. Жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дочкою вона не чинила, а навпаки, сама ініціювала контакти доньки з батьком та його батьками, зокрема, двічі возила доньку на канікули в Республіку Польща. Вказує, що постійно виникають проблеми у виїзді дитини за кордон, зміні місця проживання, оформлення різних документів, що потребують згоди батька, а тому порушуються інтереси дитини. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач понад три роки не контактує і не цікавиться дитиною. Усі зусилля щодо його розшуку жодного результату не дали. Отже, оскільки [PERSON] , який є біологічним батьком [PERSON] , протягом тривалого часу без будь-яких об`єктивних причин ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, наявні підстави для позбавлення його батьківських прав. При цьому, на даний час виникають проблеми у виїзді дитини за кордон, зміні місця проживання, оформлення різного роду документів, що потребують згоди батька, а тому порушуються інтереси самої дитини. Щодо висновку комісії у справах дітей про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, вважає, що такий висновок не слід брати до уваги, оскільки він є формальним і необґрунтованим, так як складений лише на підставі того, що відповідач був відсутній на засіданні комісії та з`ясовано його думку. При цьому, дане рішення прийняте комісією не одноголосно, думки членів комісії розділились фактично порівну. Водночас, факт невиконання [PERSON] своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини належним чином встановлено і доведено в ході судового розгляду справи, зокрема, показаннями допитаних судом свідків. Вважає позов своєї довірительки підставним та таким, що підлягає задоволенню. Представник третьої особи Фульмес Т.М. в судовому засіданні позов заперечив, підтримав висновок висновку комісії з прав дітей Новояворівської міської ради, як органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] є недоцільним та передчасним, оскільки відповідач на засідання комісії з питань захисту дитини не прибув, відтак, його думка щодо спірного питання не з`ясована. Додатково зазначив, що сам він як член цієї комісії голосував за доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Щодо повідомлення відповідача про час та місце засідання комісії вказав, що члени комісії зв`язувалися з батьками [PERSON] в телефонному режимі за номерами, наданими позивачем, однак вони не повідними місця проживання та не надали контактів відповідача. Також пояснив, що на засіданні комісії було заслухано думку малолітньої [PERSON] . Вона була схвильована, переживала. Розповіла, що була в гостях в батька в Республіці Польща, поїздкою вона була незадоволена, батька вона бачити не хоче, тому що він забрав у неї гроші. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона знайома з [PERSON] понад 10 років, вони працювали разом, тривалий час були сусідами, жили в одному будинку, не проживають по сусідству приблизно 1,5 - 2 роки, після того, як [PERSON] з дитиною переїхали в іншу квартиру. Коли жили по сусідству, вона часто залишалась з дитиною [PERSON] , доглядала її, коли [PERSON] була на роботі, а також коли не було вдома відповідача [PERSON] , коли позивач і відповідач ще проживали разом. З дитиною вона залишалась часто, бувало через день, бувало, раз на тиждень. [PERSON] останній раз бачила близько 5 років тому. З того часу жодного разу його не бачила, зі слів позивача достовірно знає, що вони не проживають разом і що відповідач виїхав в Республіку Польща. Дитину про стосунки з батьком не питала, щоб не травмувати її. Також не знає детальних подробиць життя і стосунків [PERSON] і [PERSON] , не розпитувала позивача про такі обставини, бо це нетактовно. З поведінки і розмов [PERSON] зробила висновки і розуміє, що [PERSON] тривалий час не спілкується ні з нею, ні з дитиною, а також не цікавиться життям дитини. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача, повідомила, що сестру та племінницю бачить майже кожного дня, оскільки проживає неподалік від них, часто спілкуються і проводять разом час. Знає, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано близько 5 років тому і з того часу відповідач живе окремо, дитиною не цікавиться, не телефонує, не допомагає матеріально. Питала. Чи дитиня хоче бачити батька, та відповіла, що має образу на нього, оскільки він протягом тривалого часу не спілкується з нею, не телефонує, не приїжджає, хоч обіцяв. Їй достовірно відомо, що відповідач протягом 3 останніх років жодного разу не приїжджав до дитини, не спілкувався з нею, не утримує матеріально. Приблизно 4 роки тому дитина їздила до батька та його батьків на канікули в Республіку Польща. Також знає, що позивач неодноразово пробувала контактувати з відповідачем, зокрема, телефонувала до нього, до його батьків, намагалась зв`язатись через соціальні мережі, однак такі її дії виявились безрезультатними. При цьому, [PERSON] заблокував спілкування в соціальних мережах з дочкою, позивачем та її родичами, в тому числі з нею. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, а саме шляхом направлення судових повісток за адресою місця його реєстрації та шляхом розміщення відповідного повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади. Про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 12 січня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено проводити заочний розгляд справи. Заслухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 04 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується випискою за актового запису про народження. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 травня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Також судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] проживає разом з мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 09 квітня 2021 року № 12, виданою ОСББ «М.Вербицького». [PERSON] , 2011 року народження, є ученицею 3-В класу Новояворівського закладу середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Новояворівської міської ради. Згідно з характеристикою за час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна, активна, комунікабельна учениця. Регулярно відвідує заняття в школі. Завжди охайна та доглянута. Мати приділяє належну увагу вихованню дочки, цікавиться навчанням та вихованням, допомагає досягнути успіху, приймає активну участь у житті клас. Відвідує свята, конкурси, у яких бере участь дитина. Мама підтримує зв`язок з школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Протягом всього періоду навчання у школі батько не з`явився до шкоди, успіхами дочки ніколи не цікавився. Наведене підтверджується характеристикою, виданою 01 червня 2021 року Новояворівським закладом середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Новояворівської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 06 жовтня 2021 року № 460 затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до висновку комісії з прав дітей Новояворівської міської ради, комісія вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є недоцільним та передчасним. Комісія мотивувала свій висновок тим, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, і вона не виявила фактів, які б підтверджували свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з дитини ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення даної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Як встановив суд, відповідач [PERSON] свідомо нехтує та фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її навчанням, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не підтримує морально, не забезпечує матеріально. Отже, відповідач протягом тривалого і значного періоду часу, а саме приблизно 3 роки, жодного контакту з дитиною не підтримує та, відповідно, протягом цього періоду не виконує батьківських обов`язків щодо доньки. Наведене, крім пояснень самої позивачки, підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, зокрема: показаннями допитаних судом свідків [PERSON] і [PERSON] , довідкою-характеристикою, виданою Новояворівським закладом середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Новояворівської міської ради. Наведені докази, які описано вище, в їх сукупності належним чином підтверджують, що, [PERSON] протягом тривалого часу ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї малолітньої дитини [PERSON] , що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. В свою чергу, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не надав. Крім того, суд вважає, що з врахуванням наведених вище обставин, на даний час відсутні підстави та передумови вважати, що можливо змінити у кращу сторону поведінку відповідача як батька малолітньої [PERSON] , а також встановлені судом обставини свідчать про наявність вини у діях відповідача щодо виникнення такої ситуації, а саме наявності факту свідомо нехтування ним виконанням батьківських обов`язків щодо своєї доньки. Щодо висновку комісії з прав дітей Новояворівської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 06 жовтня 2021 року № 460, яким визнано недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає таке. Нормами ст. 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 висловлено правову позицію про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Так, відповідно до вказаного висновку, комісія дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є недоцільним та передчасним, мотивувавши свій висновок тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, і вона не виявила фактів, які б підтверджували свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Із змісту висновку органу опіки і піклування вбачається, що відповідач на засідання комісії також не з`явився, жодних пояснень не надав, що додатково свідчить про байдужість останнього до питання свого батьківства. Крім цього, як встановлено із змісту даного висновку та пояснень представника третьої особи, який також є членом вказаної комісії і брав участь у вирішенні цього питання, вказаний висновок мотивовано виключно фактом відсутності [PERSON] та, як наслідок, неможливістю з`ясування його думки, що, на думку суду, свідчить про формальний характер і необґрунтованість такого висновку та його прийняття без врахування всіх обставин, які мали значення для вирішення комісією відповідного питання. З врахуванням наведеного та зібраних і досліджених у справі доказів, суд вважає, що можливо і необхідно відступити від вказаного вище висновку, оскільки він є він недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Також, враховуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останньому положення ст. 169 Сімейного кодексу України, а саме що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Обґрунтованою, на думку суду, є також вимога позивача про стягнення аліментів із відповідача на утримання малолітньої доньки [PERSON] . Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримання в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Частинами 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що слід стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Також згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № ПН1246890 від 03 червня 2021 року, оскільки окрім позовних вимог про стягнення аліментів просила також розірвати шлюб з відповідачем. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». А відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Зважаючи на наведене вище, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви (щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав) у розмірі 908,00 грн, та на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (щодо позовної заяви про стягнення аліментів).

Outcome: approved