Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

20.08.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє на підставі ордеду адвокат Сороколет Станіслав Іванович до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначається, що починаючи з 31 грудня 2013 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Під час шлюбу у них народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] (копія особистого паспорту, копія свідоцтва про народження додаються). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 17 грудня 2014 року шлюб між ними було розірвано, а рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 09 жовтня 2020 року з відповідача на мою користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було стягнуто аліменти на рівні розміру мінімально гарантованого, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30.09.2015 року і до повноліття дитини - [PERSON] , тобто до [INFO] (копія судового рішення додається). Зазначу, що позовну заяву про стягнення аліментів позивачкою було подано до суду 30.09.2015 року і таке запізніле рішення обумовлене виключно внаслідок свідомих дій відповідача, який усіляко затягував процес, подавав позову про виключення відомостей щодо [PERSON] з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . Увесь цей час, починаючи з самого народження [PERSON] відповідач не спромігся прийти у пологовий будинок, щоб забрати свого сина, усе життя дитини не виявляє до нього батьківського піклування, ухиляється від його утримання, аліменти не сплачує взагалі, вигадуючи для виправдування своїх дій байки про те, що ця дитина позивачкою нагуляна від іншого чоловіка. Під цим ганебним гаслом відповідач за увесь час після народження дитини жодного разу з ним не спілкувався, ніяким чином не проявив до нього своїх батьківських почуттів, не надав на його утримання жодної копійки. Замість цього присвятив увесь свій час доведенню у суді того факту, що дитина не його справі (справа №495/2600/18). У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментах від 05.08.2021 року заборгованість [PERSON] складає 43956,75 гривень, жодного разу жодної суми відповідачем на погашення цього боргу сплачено не було (копія розрахунку заборгованості до аліментах додається, оригінал наявний у мене, копія заяви [PERSON] про зміну підстав позову у справі №495/2600/18 додається, оригінал наявний у позивачки). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без проведення аудіо запису судового процесу, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких пояснень та заперечень до суду не направив. Представник третьої особи: Орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області надіслав до суду висновок про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис від 04.02.2015 року № 112, місце державної реєстрації - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. При цьому, відомості про батька до актового запису про народження дитини внесені відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно висновку Органу опіки та піклування у особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 15.11.2021 року № 29/2531вих., та наданих документів про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитиною опікується мати, здійснюючи належний догляд. Позивачкою створено усі необхідні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини [PERSON] . Позивачка приділяє належну увагу та турботу щодо навчання та розвитку сина. Висновком органу опіки та піклування у особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 15.11.2021 року встановлено доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . Оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючі належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] , оскільки останній не виконує своїх батьківських обов`язків. А тому, з огляду на обставини справи, суд вважає, що позов про позбавлення батьківських прав відповідача правомірний, обґрунтований, відповідає нормам ст.ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, заявлений в інтересах дитини і має бути задоволений. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою в розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона не забрала дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування. Статтею 164 Сімейного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п.п. 15,16 Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 20 від 19.12.2008 року) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного, з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що вона покинула дитину в пологовому будинку, не відвідує дитину в будинку дитини, не цікавиться її життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займалась та не займається вихованням та утриманням сина, не задумується про долю дитини, її майбутнє. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. З огляду на наведене, враховуючі ставлення громадянина [PERSON] до малолітнього [PERSON] , а також враховуючи висновок органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи встановлено обставини, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VІвидами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Досліджуючи надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 908, 00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved