Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2006 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області від 16.05.2017 року, ухваленим у справі № 346/5119/16-ц, шлюб між сторонами розірвано. Однак, фактично сторони почали проживати як одна сім`я без реєстрації шлюбу з 1999 року. Під час спільного проживання, а саме [INFO] у них народилась дочка [PERSON] , в свідоцтві про народження якої відповідача записано її батьком. Сторони на протязі п`яти років проживали в [ADDRESS] , в придбаній ними квартирі [NUMBER] . 12.05.2004 року сторони на спільні кошти придбали земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального будівництва за адресою: [ADDRESS] . Того ж року сторонами розпочато будівництво житлового будинку, який здано в експлуатацію в 2007 році. Тому з урахуванням вищевказаних підстав позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки та поділити це майно в натурі. Позивач в судове засідання не з`явилася, 01.11.2021 року її представник, адвокат Козак І.В. надіслав до суду письмове клопотання, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його та позивача відсутності. При цьому представник позивача просить обрати варіант поділу №2 (щодо першого співвласника), визначений у висновку нижчевказаної експертизи, та виділити цю частину майна позивачу (а.с. 138). 09.09.2021 року вказаний представник позивача подав заяву про стягнення з відповідача на користь позивача 13 712 грн. судових витрат, понесених позивачем за оплату вказаної експертизи, та 6 000 грн. її витрат на правничу допомогу (а.с.130). Відповідач в судове засідання не з`явився. 24.09.2021 року подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить справу розглядати в його відсутності. Тому фіксування судового засідання 04.01.2022 року не здійснювалося на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24 цієї постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 даної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому Верховий Суд України підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб. Отже, не потребує доказування той факт, що сторони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з 1999 року, не перебуваючи в будь-якому іншому шлюбі. За час перебування у шлюбі між собою сторонами розпочато будівництво житлового будинку в [ADDRESS] , який здано в експлуатацію в 2007 році, та 12.09.2007 року право власності на цей будинок зареєстровано за відповідачем, що стверджується витягом (інформацією) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно...(а.с.145-152). Згідно з даними договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М. від 12.05.2004 року, реєстровий №Д-447, відповідач купив земельну дліянку площею 600 кв.м., призначену для індивідуального будівництва за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Сторони визнають, що вказані житловий будинок та земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю подружжя та не заперечують з приводу його поділу на дві рівні частини. При цьому суд зауважує, що право на спірну земельну ділянку сторони набули за час фактичного спільного проживання до реєстрації їхнього шлюбу, а право на вказаний житловий будинок набуте в шлюбі. Тому визнанню об`єктом права спільної сумісної власності сторін підлягає лише спірна земельна ділянка. Згідно з даними висновку судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 118 від 02.06.2021 року, розподіл даного житлового будинку між співвласниками з відокремленими входами можливий і частка кожного із співвласників по 1/2 частці буде становити 170,9 кв.м. Враховуючи, що стороною позивача обрано варіант розподілу №2 (таблиці 3,4), то саме так і слід провести розподіл будинку, виділивши сторонам вказані в резолютивній частині цього рішення частини спірного будинку (а.с.107). Відповідно до зазначеного варіанту розподілу будинку слід обрати відповідний йому варіант розподілу земельної ділянки, тобто варіант ІІ, зазначений у висновку експертизи (а.с.108), який описано в резолютивній частині цього рішення. Загальний розмір судових витрат позивача становить 19 712 грн. та підтверджується квитанцією від 01.04.2021 року про оплату позивачем вартості вказаної експертизи в розмірі 13 712 грн. (а.с.131) та квитанцією від 15.05.2020 року про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. за підготовку адвокатом Козаком І.В. позовної заяви (а.с.133). Ці витрати в зв`язку із задоволенням позову, відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають присудженню з відповідача на користь позивача. Вимог про розподіл інших судових витрат позивач не заявила. На підставі наведеного, ст.ст.60, 69-71,74 СК України та,

Outcome: approved