Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Представник [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить суд: - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] судові витрати, що складаються з витрат на оплату судового збору та витрат на правничу допомогу. В подальшому від сторони позивача на адресу суду надійшла заява, в якій вона відмовляється від частини позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та витрат на правничу допомогу. Іншу частину позовних вимог, а саме: про визнання за позивачем Ѕ частини квартири [ADDRESS] просять задовольнити В обґрунтування позовної заяви представник [PERSON] - [PERSON] зазначив, що 25 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Від шлюбу у сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між сторонами не склались. Причинами цьому слугували різні погляди на сімейне життя, протилежність характерів, втрата взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. На момент звернення з даним позовом до суду, шлюб між сторонами не розірваний. За час шлюбу, подружжям була придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем. [PERSON] там жодного дня не проживав та не є зареєстрованим в квартирі з моменту придбання. [PERSON] зареєстрована в квартирі з 23.08.2011 року. Спільна дитина зареєстрована в квартирі з 22.02.2020 року. Тягар утримання квартири несе [PERSON] одноосібно. Поділити в добровільному порядку спільне майно, що було набуте під час шлюбу [PERSON] відмовляється, відтак, позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом за захистом своїх майнових прав та інтересів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2021 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Від сторони позивача надійшла заява до суду в якій вони просять розглядати цивільну справу за відсутності позивача та її представника. Також надійшла заява від відповідача, в якій він зазначив, що визнає позовні вимоги позивача в частині визнання за нею в порядку поділу майна подружжя Ѕ частини кв. [ADDRESS] . Просить розглядати цивільну справу за його відсутності. Враховуючи, що до підготовчого судового засідання відповідачем надано заяву про визнання позову, суд дійшов висновку про ухвалення рішення в порядку ч.3 ст.200 ЦПК України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши матеріали в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 лютого 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про шлюб виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві. За час шлюбу, подружжям була придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується належним чином засвідченою копією договору купівлі-продажу квартири за №3037 від 27.07.2011. Право власності на вищезазначену квартиру належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу за №3037 від 27.07.2011, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В даній квартирі зареєстровані [PERSON] з 23.08.2011, що підтверджується належним чином засвідченою копією паспорта серія [NUMBER] виданого Обухівським РВ ГУМВС України в Київській області 28.03.1997 та спільна дитина [PERSON] з 22.02.2020. Також судом встановлено, що ймовірний діапазон вартості жилої двохкімнатної квартири загальною площею 44,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить: 1050000 грн (один мільйон п`ятдесят тисяч гривень) - 1175000 грн (один мільйон сто сімдесят п`ять тисяч гривень), без врахування ПДВ, що підтверджується належним чином засвідченою копією аналітичного висновку щодо ймовірної ринкової вартості об`єкту нерухомого майна від 29.03.2021. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України «дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.п.22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Отже, зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідач придбав спірне майно, право власності в подальшому на яке було зареєстроване на його ім`я, під час зареєстрованого шлюбу, тобто, воно є спільною сумісною власністю. Частиною 1 ст.70 СК України закріплено, що «у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором». Приписами ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України закріплено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що до підготовчого судового засідання відповідачем надано заяву про визнання позову, суд дійшов висновку про ухвалення рішення в порядку ч.3 ст.200 ЦПК України. Оскільки спірне майно придбане сторонами в період зареєстрованого шлюбу, тому суд приходить до висновку, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя та частки є рівними, за умови визнання позову відповідачем позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха протии Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved