Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві при імітації досудового розслідування по кримінальному провадженню №42018220000000149 та просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду у розмірі 239101,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 15 грудня 2017 року він в порядку ст.214 КПК України звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим правоохоронних органів. Але уповноважена особа прокуратури, в порушення ст.214 КПК України, навмисно протягом 24 годин після подання заяви не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальне правопорушення від 15 грудня 2017 року, чим порушив конституційне право позивача на доступ до правосуддя. В результаті зазначеної неправомірної бездіяльності посадової особи прокуратури позивач був вимушений звертатись до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час. 26 січня 2018 року слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова виніс ухвалу, якою зобов`язав компетентних осіб прокуратури Харківської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою [PERSON] від 15 грудня 2017 року. 02 лютого 2018 року посадова особа прокуратури внесла відомості до ЄРДР за №42018220000000149 за ознаками кримінального злочину, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. 10 лютого 2020 року матеріали кримінального провадження за №42018220000000149 направлені до СУ ТУДБР у м. Полтаві для проведення досудового розслідування. 17 лютого 2020 року позивач, як потерпілий, звернувся д з клопотанням до слідчого Соломенцева Р.В. про призначення йому судово-психологічної експертизи, сформулювавши відповідні запитання. 21 лютого 2020 року слідчим Соломенцевим Р.В., в порушення вимог ст. ст.19, 147 Конституції України та ст.ст. 2, 8, 9, 25, 91-93 КПК України, без проведення будь-яких слідчих дій, спрямованих на встановлення істини, без допиту позивача, виніс немотивовану постанову про відмову у задоволенні клопотання. 17 лютого 2020 року, позивач, в порядку, передбаченому ч.1, 2, 3 ст. 55, ст.220 КПК України, звернувся до слідчого ТУДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. з клопотанням про визнання позивача потерпілим за кримінальним провадженням за №42018220000000149. 20 лютого 2020 року слідчий ТУДБР в м. Полтаві Соломенцев Р.В., зловживаючи службовим становищем та халатно ставлячись до своїх посадових обов`язків, порушивши вимоги ст.19, 147 Конституції України, ст.ст. 2, 8, 9, 25, ч.1 ст.40, ч.1, 2, 3 ст.55, 91-93, 110, 220 КПК України і навмисно не провівши ніяких слідчо-процесуальних дій, спрямованих на установлення істини, виніс немотивовану і незаконну постанову, якою відмовив у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні за №42018220000000149. 29 квітня 2020 року слідчий суддя Октябрьского районного суду м. Полтави, розглянувши скаргу [PERSON] на постанову слідчого Соломенцева Р.В. від 20.02.2020 р. встановив, що 13.09.2018 р. слідчим суддею винесена ухвала, якою вже скасовано постанову слідчого від 06.03.2018 р. про відмову у визнанні потерпілим, та що процесуальний статус потерпілого особа набуває з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення до слідчого, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 20.02.2020 р. про відмову у визнання потерпілим [PERSON] у кримінальному провадженні за №42018220000000149. І тільки\~24\~червня 2020\~р.\~слідчий ТУДБР у м. Полтаві Соломенцев Р.В. допитав позивача в якості потерпілого та вручив пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні за №42018220000000149. Більше ніяких\~слідчо-процесуальних\~дій,\~направлених на\~встановлення істини,\~слідчим ТУДБР у м. Полтаві Соломенцевим Р.В. не проводилось. Таким чином,\~як вважає\~позивач,\~слідчий Соломенцев Р.В. зловмисно і навмисно не виконує вимоги Конституції України і КПК України і протягом всього строку навмисно чинить позивачу перешкоди в тому, щоб запанувала правда, а відтак, своїми тривалими неправомірними незаконними діями і бездіяльністю, через надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразове прийняття рішень по кримінальному провадженню за №42018220000000149 у спосіб, який вочевидь для позивача демонструє ігнорування його доводів, заподіяв позивачу, як потерпілому, моральну шкоду. Закон зобов`язує слідчого дотримуватись встановлених правил, за невиконання яких настає відповідальність по відношенню до громадянина, передбачена у вигляді компенсації за спричинення моральної шкоди. В зв`язку з чим просить суд його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 239101,00 грн. Представником ТУ ДБР у м. Полтаві через канцелярію суду поданий відзив на позовну заяву, в якій просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. В обгрунтування заперечень проти позовних вимог посилається на те, що ТУ ДБР у м. Полтаві здійснювало розслідування кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 лише з кінця 2019 року на підставі постанови прокурора відділу процесуального керівництва прокуратури Харківської області від 25.11.2019 року. З матеріалів вищезазначеного кримінального провадження вбачається, що з моменту внесення відомостей в ЄРДР, в ньому проведено ряд необхідних слідчих дій. Також, ще до розслідування слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві неодноразово приймались рішення про його закриття та сказані рішення скасовувались слідчими суддями. З урахуванням обсягу проведених слідчих дій (розшукових) дій, в тому числі, допиту потерпілого [PERSON] , допиту свідка [PERSON] , було встановлено, що старшим слідчим прокуратури Харківської області Горідьком В.А. процесуальні дії під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за №42016220000000119 від 01.02.2016 виконувались в повному обсязі, а процесуальні рішення приймалися з дотриманням вимог закону. Також, представником відповідача зазначено, що в ході огляду матеріалів кримінального провадження за №42016220000000119 від 01.02.2016 не було встановлено факту вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. Факт спричинення істотної шкоди [PERSON] , яка згідно ч. 3 примітки до ст.364 КК України у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 КК України має виключно матеріальний характер і повинна в сто і більше разів перевищувати неоподаткований мінімум доходів громадян, також не було встановлено. Слідчий є процесуально самостійною особою у кримінальному провадженні, вповноважений приймати процесуальні рішення у формі постанов, втручання в його діяльність осіб, що не мають на це законних повноважень забороняється. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування передбачено главою 26 КПК України, а ЦПК України не передбачено можливості встановлення судом в порядку цивільного судочинства під час розгляду цієї справи фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР у м. Полтаві та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними. Матеріали справи не містять будь-яких висновків належних психологів-спеціалістів щодо відчування позивачем сорому, приниження, страху, документи відносно причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань відсутні. В провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова розглядається більше 30 аналогічних необгрунтованих позовів [PERSON] до ТУ ДБР у м. Полтаві з тих самих підстав за тими самими доводами тільки за різники кримінальними провадженнями. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] та членами його родини з 2014 по 2020 роки не рахуючи вказані вище, подано більше 60 позовів на відшкодування, нібито, завданої моральної шкоди діями чи бездіяльності органів слідства та прокуратури, більшість яких є надуманими на необгрунтованими. Також,\~правовідносини,\~що склалися\~між позивачем\~та відповідачем\~по цій\~справі врегульовані\~КПК України\~та не\~можуть бути\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди,\~відсутні докази\~на підтвердження\~наявності завданої\~ позивачу\~моральної шкоди,\~протиправності діяння\~її заподіювача,\~наявності причинного\~зв`язку між\~завданою шкодою\~і протиправними\~діяннями ТУ\~ДБР у\~м.\~Полтаві,\~а відтак,\~відсутні підстави\~для задоволення\~вимог позову.\~Скарги [PERSON] \~розглянуті слідчим\~суддею під\~час проведення\~досудового розслідування,\~тобто,\~позивач поновив\~своє порушене\~право на\~неупереджене досудове\~слідство в\~рамках меж\~ст.303,\~307\~КПК України.\~Слідчим суддею\~питання протиправності\~дій посадових\~осіб ТУ ДБР у м. Полтаві взагалі не розглядалися, оскільки це не входить до повноважень слідчого судді. Розрахунок розміру\~моральної шкоди\~зроблено позивачем\~на підставі\~збірника з\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди,\~який не\~є нормативно-правовим\~актом та\~не є\~обов`язковим до\~застосування,\~а лише\~носить рекомендаційний\~характер.\~В зв`язку\~з чим,\~з-за\~відсутності будь-яких\~доказів,\~які б\~свідчили про\~протиправну бездіяльність,\~винесення незаконних\~рішень або\~вчинення посадовими\~особами ТУ ДБР у м. Полтаві незаконних дій щодо [PERSON] , відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкові від 28 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкові від 10 грудня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач на з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належними чином, причини своєї неявки суду не повідомив, в раніше наданих суду заявах просив проводити розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги, викладені у позові, підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове\~засідання представник\~відповідача \~не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належними чином, причини своєї неявки суду не повідомив, в поданому по справі відзиву проти задоволення позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити. Заяв про відкладення розгляду справи від сторін до суду не надходило. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд розглядає справу у відсутності сторін. Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх в сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 15 грудня 2017 року [PERSON] в порядку ст.214 КПК України звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим правоохоронних органів за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст. 365, ч.1. ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. 26 січня 2018 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова виніс ухвалу, якою зобов`язав компетентних осіб прокуратури Харківської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою [PERSON] від 15 грудня 2017 року, якою також встановлено, що органом досудового розслідування не виконано вимоги ч.1 ст.214 КК України з приводу невнесення відомостей до ЄРДР, а відомості по заяві від 15 грудня 2017 року підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 02.02.2018\~року на\~виконання ухвали\~слідчого судді\~Червонозаводського районного\~суду м.\~Харкова від\~26\~січня 2018\~року посадовою\~особою прокуратури\~Харківської області\~до Єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань внесено\~відомості за\~заявою [PERSON] \~від 15\~грудня 2017\~року за\~№42018220000000149\~від 02.02.2018\~за ознаками\~кримінальних правопорушень,\~передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. Згідно витягу\~з Єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань 02.02.2018\~є зареєстрованим\~кримінальне провадження\~за №42018220000000149\~на виконання\~ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Єжова В.А. від 26.01.2018 щодо зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за зверненням [PERSON] від 15.12.2017 щодо неправомірних дій збоку старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Горідька В.А. (а.с. 32-34). 20.04.2018 слідчим слідчого першого СВ СУ прокуратури Харківської області Шаповалом Є.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 на підставі п.2. ч.1 ст.284 КПК України. 06.06.2018\~ухвалою слідчого\~судді Червонозаводського\~районного суду\~м.\~Харкова \~постанову слідчого\~Шаповала Є.Є.\~про закриття\~кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 було скасовано. 27.12.2018\~слідчим слідчого\~першого СВ\~СУ прокуратури\~Харківської області\~Константиновим В.С.\~винесено постанову\~про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 на підставі п.2. ч.1 ст.284 КПК України. 01.02.2019 ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого Константинова В.С. про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 було скасовано. 20.05.2019 слідчим слідчого першого СВ СУ прокуратури Харківської області Семеноговим І.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 на підставі п.2. ч.1 ст.284 КПК України. 11.11.2019 ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого Семеногова І.В. про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 було скасовано. 25.11.2019 прокурором відділу процесуального керівництва прокуратури Харківської області Крупкою А.А. винесено постанову про визначення підслідності, після чого матеріали досудового розслідування були передані для подальшого досудового розслідування до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві. 17.02.2020 до слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. надійшло клопотання [PERSON] від 11.02.2020 про проведення йому судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №42018220000000149 від 02.02.2018 (а.с.18). Постановою слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. від 21 лютого 2020 року в задоволенні клопотання [PERSON] від 11.02.2020 про проведення йому судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №42018220000000149 від 02.02.2018 було відмовлено ( а.с. 19-20). Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2020 року в задоволенні скарги [PERSON] на безпідставність слідчого Соломенцева Р.В., яка полягає у не розгляді клопотання від 11 лютого 2020 року в порядку ст.220 КПК України відмовлено (а.с.11-12). Також, 17 лютого 2020 року, [PERSON] , в порядку, передбаченому ч.1, 2, 3 ст. 55, ст.220 КПК України, звернувся до слідчого ТУДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. з клопотанням про визнання позивача потерпілим за кримінальним провадженням за №42018220000000149. 20 лютого 2020 року слідчий слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцев Р.В. виніс постанову про відмову у визнанні позивача потерпілим за кримінальним провадженням за №42018220000000149 (а.с.24-26). 29 квітня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави, розглянувши скарга [PERSON] на постанову слідчого Соломенцева Р.В. від 20 лютого 2020 року була задоволена, постанова слідчого Соломенцева Р.В. від 20 лютого 2020 року скасована. Ухвалою слідчого\~судді Октябрського\~районного суду\~м.\~Полтави, 29 квітня 2020 року встановлено, що 13.09.2018 р. слідчим суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова винесена ухвала, якою скасовано постанову слідчого про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим від 06.03.2018 р. Також встановлено, що постанова слідчого Соломенцева Р.В. від 20 лютого 2020 року є невмотивованою на не грунтується на належних доказах, слідчим ине допитано заявника, не проведено необхідних слідчих дій, спрямованих на визначення наявності чи відсутності спричиненої шкоди заявнику, не взято наявні докази в їх сукупності, оскільки правового обгрунтування відсутності підстав для визнання заявника потерпілим оскаржувана постанова не містить, слідчий суддя дійшов до висновку про задоволення скарги заявника та її скасування (а.с.21). 24 червня 2020 р. слідчий ТУДБР у м. Полтаві Соломенцев Р.В. допитав позивача в якості потерпілого та вручив пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні за №42018220000000149 (а.с.6, 81-82). 26 листопада 2020 року слідчим другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцевим Р.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження за №42018220000000149 від 02.02.2018 на підставі п.2. ч.1 ст.284 КПК України (а.с.86-88). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями\~1173,\~1174 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу). Частиною 6\~ статті 1176 ЦК України\~встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Взагалі відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. А суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що спричинена йому діями відповідача моральна шкода полягає в наступному: з вини слідчого його порушені права не поновлені, порушення закону не припинено; досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через систематичну бездіяльність слідчого Соломенцева Р.В.; він є інвалідом 2 групи, людиною похилого віку, повинен був протягом тривалого часу звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання; з вини слідчого він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; з вини слідчого порушено його психологічне благополуччя; з вини слідчого шляхом прийняття незаконних рішень і навмисної тривалої бездіяльності, він був незаконно позбавлений Конституційного права на доступ до правосуддя. З розрахунку моральної шкоди вбачається, що її розмір позивач оцінює 239101,00 грн. При обгрунтуванні розміру спричиненої моральної шкоди, позивач виходив з критерію глибини та тривалості його психічних страждань, а також коефіціентів (1; 1,5; 2; 3), де коефіціент 1 дорівнює 5 розмірів мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2020 року становить 4723,00 грн. (4723,00 грн. х 5 = 23615,00 грн.) та посилався на Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р., №5 від 25.05.2001 р. Методика розрахунку спричиненої моральної шкоди складається з наступного: характер моральних страждань тривалі психічні страждання 23615,00 грн. х 2 = 47230,00 грн.; вид психічного страждання стид, приниження, страх, відчай 47230,00 грн. х 1,5 = 70845,00 грн.; глибина моральних страждань тривала, нестерпний душевний біль 70845,00 грн. х 1,5 = 106267,00 грн.; суттєвість вимушених змін в його житті, які потребують тривалого часу для поновлення - 106267,00 грн. х 1,5 = 159401,00 грн.; тривалість негативних наслідків тривалі 159401,00 грн. х 1,5 = 239101,00 грн. Факт спричинення моральної шкоди позивачу підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, та якими встановлені порушення органом досудового розслідування ч.1 ст.214 КК України з приводу невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є невмотивованими на не грунтуються на належних доказах, встановлено, що слідчим не допитано заявника, не проведено необхідних слідчих дій, спрямованих на визначення наявності чи відсутності спричиненої шкоди заявнику, не взято наявні докази в їх сукупності, оскільки правового обгрунтування відсутності підстав для визнання заявника потерпілим оскаржувана постанова не містить. В рішенні від 30 травня 2001 р. № 7-рп/2001 у справі № 1-22/2001 (справа про відповідальність юридичних осіб) Конституційний Суд України зазначив таке: «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності … держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків». У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, правовою підставою для відшкодування шкоди може бути систематичне прийняття відповідачем рішень без проведення згідно КПК перевірки заяви про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Згідно правової\~позиції,\~висловленої Верховним\~Судом України\~в постанові\~від 23 вересня 2020 року по справі №638/14007/17, безпідставними є доводи та посилання прокурора на відповідну практику Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви особи про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19. З огляду на наведене вище, доводи представника відповідача, на які він посилається в обгрунтування заперечень проти позову і одночасно, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог позивача, судом не приймаються до уваги, бо спростовуються наданими позивачем доказами та встановленими по цій справі обставинами, презумпцію неправомірності тривалості досудового розслідування представником відповідача також не було спростовано. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність факту порушення прав позивача внаслідок тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочин, яка також пов`язана з невиконанням посадовими особами відповідача своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування його доводів, про що свідчать відповідні судові рішення. Вказані обставини, а також звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами\~КПК України, з заявами\~про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, поновлення його прав, призвели до моральних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково. Відповідно до\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~Моральна шкода полягає:\~1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;\~3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;\~4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.\~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.\~ Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, судом встановлено невідповідність дій (бездіяльності) службової особи органу, уповноваженого на виконання функцій держави - слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. при здійсненні ним своїх повноважень, вимогам закону, факт їх негативного впливу на позивача, який досяг рівня страждання та приниження, в зв`язку з чим, заподіяння позивачу моральної шкоди, тобто, факт заподіяння моральної шкоди позивачу саме цими діями (бездіяльністю). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача, ступінь важливості для нього предмету спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. Враховуючи глибину та тривалість психічних страждань позивача, їх негативний наслідок на нього, який виразився в відчуванні ним стиду, приниження, страху, відчаю, душевному білі, а також суттєвість вимушених змін в його житті, які потребують тривалого часу для поновлення, так як позивач вимушений був на протязі значного часу з 2017 року втрачати свій особистий час на звернення до правоохоронних органів, візити до слідчих, звернення до суду за захистом своїх порушених прав в зв`язку з бездіяльністю службових осіб, надмірною тривалістю досудового розслідування, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності та усталеної судової практики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода в розмірі 6500,00 грн. Також, суд зазначає, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, в якому Верховний Суд також дійшов висновку, що моральна шкода підлягає стягненню з держави, судові витрати - віднесенню за рахунок держави. Розв`язуючи питання розподілу судового збору між сторонами суд виходить з вимог ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року встановлений в розмірі 2102,00 грн. Ціна позову складає 239101,00 грн., 1 % ціни позову становить 2391,01 грн. Оскільки [PERSON] звільнений від сплати судового збору, то судові витрати за подання позовної заяви у вигляді судового збору підлягають віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial