Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій формі по 4000,00 грн. на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.03.2020. Від шлюбу вони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають з позивачем та знаходяться на її повному утриманні, оскільки відповідач добровільної допомоги на їх утримання не надає. Незважаючи на те, що відповідачу відомо, що діти навчаються в школі та потребують постійної батьківської уваги і допомоги, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків. Угоди щодо добровільної сплати аліментів між ними не досягнуто, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати своїх неповнолітніх дітей та надавати допомогу. При цьому, стягнення за виконавчими документами з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх сина, дочки немає, він працює на державному підприємстві, отримує заробітну плату у розмірі близько 16000,00 грн. на місяць і тому має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання спільних дітей сторін. За такого, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.10.2021 у задоволенні клопотання позивача про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою місця реєстрації останнього та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.03.2020. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1833, та серії [NUMBER] , актовий запис №593, сторони записані батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23077-000513213-037-08 від 06.09.2021 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Проте, як вбачається з акту про місце проживання за місцем реєстрації, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за підписом голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Городок-2020» Форись І.І. за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в свою чергу, відповідач за зазначеною адресою не проживає з 2019 року. Статтями\~8,\~11 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Абзацом першим пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Приписами статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до частини другої\~статті 184 СК України\~розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожиткові мінімуми для різних категорій населення на 2021 рік в Україні встановлюються Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік", для дітей до 6 років: з 01.01.2021 1921,00 грн., з 01.07.2021 2013,00 грн., з 01.12.2021 2100,00 грн., та на дитину віком від 6 до 18 років: з 01.01.2021 - \~2395,00 грн., з 01.07.2021 2510,00 грн., з 01.12.2021 2618,00 грн. В свою чергу, Прожиткові мінімуми для різних категорій населення на 2022 рік в Україні встановлюються Законом України «Про Державний бюджет на 2022 рік", та становить: дітей віком до 6 років: з 01.01.2022 2100,00 грн., з 01.07.2022\~ 2201,00 грн., з 01.12.2022 2272,00\~грн.; дітей віком від 6 до 18 років: з 01.01.2022 2618,00 грн., 01.07.2022\~ 2744,00 грн., з 01.12.2022\~ 2833,00 грн. Відповідно до статей 12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, в свою чергу, ним не надано суду доказів його непрацездатності або наявності у нього на утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків. З врахуванням обставин справи, положень чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення частково. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку. Суд враховує те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 4000,00 грн. щомісячно на кожну дитину, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, позивачем до суду не надано. З урахуванням\~встановлених обставин\~та того,\~що відповідач\~є працездатним,\~відсутність доказів\~перебування на\~його утриманні інших\~неповнолітніх дітей,\~непрацездатних батьків, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 5800,00 грн. по 2900,00 грн. на кожну дитину, з подальшою індексацією, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дітей, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме їх потребам, при цьому не порушить права відповідача. Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що суд стягує аліменти від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно частини\~другої статті\~137\~ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частини шостої статті 137 ЦПК України,\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. У постанові Верховного Суду від 09.10.2020 у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що так як представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг та розрахунок таких витрат, та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, за такого, суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача. Крім того,\~враховуючи,\~що позивач\~звільнена від\~сплати судового\~збору на\~підставі пункту\~3\~частини першої\~статті\~ 5 Закону України «Про судовий збір», згідно положень статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог в розмірі 658,30 грн.

Outcome: partial