Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позов мотивований наступним. Позивач є власником житлового будинку. З будинкової книги, вбачається, що відповідач має місце реєстрації проживання в будинку позивача. Відповідач колишній зять, його місце проживання було зареєстроване на прохання доньки з 2013 року. З березня 2020 року відповідач не проживає в даному будинку, шлюб із донькою позивача розірвано. Домовленості щодо користування будинком з ним відсутні. Реєстрації місця проживання відповідача у будинку позивача створює перешкоди в розпорядженні та користування майном. 28.08.2021 року відкрито провадження за даним позовом ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області. В судове засідання 11.01.2022 року представник позивача та позивач не з`явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача надав заяву про проведення розгляду за відсутності його та відповідача, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши свідків в судовому засіданні 22.11.2021 року, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що вбачається з копії свідоцтва про право власності від 11.06.2010 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2010 року. Відповідно до відомостей акту приймання передачі будинкової книги щодо громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , [PERSON] має зареєстроване місце проживання за даною адресою. У акті, що складений 19.07.2021 року головою квартального комітету № 23 [PERSON] зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] фактично не проживає більше року. На акті є відмітка про його підписання сусідами з будинку [ADDRESS] . Заочним рішенням Херсонського міського суду херсонської області від 27.05.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Допитана в судовому засіданні 22.11.2021 року в якості свідка [PERSON] пояснила, що відповідач не проживає в будинку позивача 2-3 роки, його особисті речі в будинку відсутні. Підтвердила відомості, зазначені в акті про не проживання та факт його підписання. Свідки [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні покази в судовому засіданні 22.11.2021 року. Таким чином встановлено, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] понад один рік, а саме з березня 2020 року. Досліджені судом докази підтверджують даний факт. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відсутність відповідача за місцем реєстрація понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні понад один рік, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. Крім того суд враховую, згоду позивача на задоволення позовних вимог. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved