Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, у якому вказала, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У належному позивачці будинку зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , який виїхав з будинку та більше року не проживає у ньому, не сплачує комунальні платежі та не несе витрат по обслуговуванню зазначеного будинку. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку в належному їй жилому приміщенні, позивачка просить суд визнати його таким, який втратив право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 23.12.2021, що у зв`язку з неявкою відповідача було відкладено на 12.01.2022 /а.с.25, 26/. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства /а.с.33, 36/. У своєму позові просила розглядати справу без її участі /а.с.5/. Відповідач [PERSON] в судові засідання двічі - 23.12.2021 та 12.01.2022 - не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства: рекомендоване поштове відправлення суду отримано відповідачем особисто, що вбачається зі зворотного повідомлення про його вручення /а.с.38/. Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив. Водночас, 12.01.2022 до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про те, що він погоджується на зняття його з реєстраційного обліку з будинку за адресою: [ADDRESS] /а.с. 39/. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву, перевіривши викладені у ній обставини, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.09.2014, індексний номер 27316743 (а.с.9), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27316863 від 26.09.2014 (а.с.10). Комісією у складі старости с. Лука Галицької О.В. , депутата міської ради Кондратюка О.П. та сусідів - [PERSON] , [PERSON] обстежено наявність проживання [PERSON] , який зареєстрований в будинку [ADDRESS] , який належить на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] .. Комісією було встановлено, що [PERSON] більше року не проживає у зазначеному будинку, оскільки проживає по [ADDRESS] . На час обстеження будинку, його особистих речей не виявлено. В ході перевірки було встановлено, що в даному будинку проживає [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з акту від 12.11.2021 за № 943-22-12 вих-21 (а.с.11). Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) виснувала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідач не проживає у спірному житлі тривалий час - більше року, фактично мешкає за іншою адресою: [ADDRESS] , що встановлено органами місцевого самоврядування (а.с.11). Доказів того, що відповідач має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи згоду відповідача [PERSON] на зняття з реєстраційного обліку з будинку, суд вважає доведеними посилання позивачки на те, що відповідач не мешкає у належному позивачці на праві приватної власності житловому приміщенні без поважних причин, а тому вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо визнання відповідача таким, який втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивачка не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судового збору та вказує у позові про те, що суму сплаченого судового збору залишає за собою (а.с. 5), - суд,

Outcome: approved