Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

6 травня 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який в подальшому, 16.06.2016 р. уточнила в частині фактичних обставин справи, та в якому просила суд, вилучити з актового запису відділу реєстрації актів громадянського стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області № 26 від 14 вересня 2000 року про народження [PERSON] , [INFO] , відомості про батька [PERSON] та встановити, що [PERSON] , [INFO] , уродженець смт. Овідіополя, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, був батьком [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 26 від 14 вересня 2000 року, зроблений відділом реєстрації актів громадянського стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, мотивуючи це тим, що в період 1997-1999 р.р., вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , з яким спільно проживали та вели спільне господарство, та від яких народився син [PERSON] , [INFO] , фізіологічним батьком якого був [PERSON] , який визнавав своє батьківство. Однак, у зв?язку з тим, що на час народження дитини вона перебувала у фіктивному шлюбі з відповідачем [PERSON] , останній був записаний батьком дитини в актовому записі про народження дитини № 26 від 14.09.2000 р. Так, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина, з заявою про прийняття якої до нотаріуса звернулася бабуся померлого [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємцем останньої є її донька - відповідачка [PERSON] . Отже метою встановлення батьківства є подальше отримання [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . Згідно протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 07.05.2015 р., матеріали даного цивільного позову були розподілені у провадження судді Овідіопольського расуду Одеської області Курочки В.М., за головування якого та за участі представника відповідачки [PERSON] адвоката Татар _В.Г. у справі були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), та ухвалою суду від 16.12.2016 р. по справу була призначена судова посмертна генотипоскопічна ДНК експертиза, шляхом ексгумації тіла померлого [INFO] [PERSON] . У зв`язку з відставкою судді [PERSON] , розпорядженням керівника апарату Овідіопольського райсуду Одеської області № 427 та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2016 р., вказані матеріали цивільної справи були перерозподілені та передані на розгляд судді Овідіопольського райсуду Одеської області Гандзій Д.М. (т. 1 а.с. 29, т. 2 а.с. 48,50-52,62-74). Ухвалою суду від 02.07.2018 р. до участі у справі було залучено (замінено) у якості позивача [PERSON] у зв?язку з набуттям останнім повноліття, як правонаступника [PERSON] (т. 2 а.с. 102). Ухвалою суду від 08.10.2018 р. провадження по справі було зупинено до закінчення проходження позивачем [PERSON] строкової військової служби в лавах ЗСУ та відновлено ухвалою суду від 01.08.2019 р. (т. 2 а.с. 123-124,132). Позивач та його представник, приймаючи участь в судових засіданнях повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити. Однак, в подальшому, в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду від представника позивача письмову заяву, в якій останній позов підтримав повністю, просив його задовольнити, розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі та дослідивши в судовому засіданні показання померлого свідка [PERSON] , яка надавала пояснення в судовому засіданні 04.07.2016 р. в іншому складі суду (т. 3 а.с. 20,23). Відповідачка [PERSON] в жодні судові засідання не з?явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується численними зворотними рекомендованими поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток з викликом до суду, а також шляхом розміщення оголошень про дату, час та місце судових засідань через офіційний сайт Судової влади України, у зв?язку з її реєстрацією та проживанням у РФ, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності, зустрічного позову, письмових пояснень або заперечень до суду не надала (т. 2 а.с. 184,191,194,202,206,208,213,214,218,236,248,249, т. 3 а.с. 4,6,12,15,21). Відповідач [PERSON] в жодні судові засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошень про дату, час та місце судових засідань через офіційний сайт Судової влади України, у зв?язку з відсутністю у нього реєстрації по м. Одесі та Одеській області, що підтверджується довідкою ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 10.10.2019 р., причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, зустрічного позову, письмових пояснень або заперечень до суду не надав (т. 2 а.с. 147,183,188- 190,193,200,204,205,209,215,216,235,239,240,244,245,250, т. 3 а.с. 3,11,16,22). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків та дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У пунктах 3 та 9 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та с стягнення аліментів» роз?яснено, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір?ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до ст.ст. 213,215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Статтею 53 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних відносин (народження [PERSON] , [INFO] ), передбачено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків - батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утримання якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановлені батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», зазначено, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження житини, яким підтверджується інше її походження. Частиною 1 статті 56 КпШС Української РСР передбачено - особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років. Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір?ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини. Статтею 57 КпШС Української РСР передбачено, що діти, походження яких встановлено за спільною заявою батьків або за рішенням суду, мають ті ж права і обов?язки щодо батьків та їх родичів, що й діти, які народилися від осіб, які перебувають у шлюбі. Згідно зі ст. 9 Європейської Конвенції «Про правовий статус дітей, народжених поза шлюбом» (дата набрання чинності для України : 27.06.2009 року) - дитина, народжена поза шлюбом, має таке саме право на успадкування майна своїх батька й матері, а також члена сім`ї та родича з боку батька або матері, як і дитина, народжена в шлюбі. Вказаною нормою не пов`язується право на спадкування з будь-якими умовами, окрім біологічного походження дитини. Також, згідно із п.п. 10,11 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України). Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 - підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, на думку суду, до складу спадщини - входять лише ті права та обов`язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які йому належали на законних підставах, тому не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суд встановив, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 17.06.2010 р. (т. 1 а.с. ). Батьки померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - померли [INFO] та [INFO] відповідно (т. 1 а.с. 24,25). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2012 р., залишеним без змін ухвалою ВССУ від 03.04.2013 р., яка набрала законної сили в день її ухвалення 03.04.2013 р. - шлюб, укладений 11.06.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] ) визнано недійсним (т. 1 а.с. 128-131,146-148). Отже, спадкоємців першої черги у спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] не було. Після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] та земельної ділянки для садівництва площею 0,06 га в СК «Заря» Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району, які останній успадкував після смерті своїх батьків (т. 1 а.с. 115-118). Спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] була заведена Овідіопольською районною державно нотаріальною конторою (т. 1 а.с. 73-158). Заява про прийняття спадщини подана до нотаріальної контори 14.12.2010 року від імені бабусі померлого (друга черга спадкоємців), громадянки та мешканки Російської Федерації - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] до отримання свідоцтва про право на спадщину. Після її смерті державною нотаріальною конторою Овідіопольського району відкрита спадкова справа №316/2014 року. Спадкоємцем після її смерті є її донька, відповідачка [PERSON] , яка зареєстрована та мешкає на території РФ за вищевказаною адресою (т. 1 а.с. 159-222). Суд встановив, що померлий [INFO] [PERSON] був фактичним батьком позивача [PERSON] , [INFO] , а матір`ю свідок [PERSON] , що було підтверджено останніми в судових засіданнях. Позивач [PERSON] на час смерті [PERSON] був неповнолітнім та не відмовлявся від спадщини в установленому законом порядку, а відтак є особою, що прийняла спадщину в разі підтвердження факту батьківства. Однак, як показала в судовому засіданні свідок [PERSON] , батьком її сина - позивача [PERSON] у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 14.09.2000 р. (актовий запис № 26), було записано [PERSON] , оскільки дитина народилась під час дії зареєстрованого шлюбу останнього з матір`ю дитини (т. 1 а.с. 8,43-44). Як показала свідок [PERSON] , даний шлюб з [PERSON] було укладено нею фіктивно, з метою надання можливості останньому, як громадянину Молдови, набути право на проживання на території України та громадянство України та який був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 29.10.2001 р. (т. 1 а.с. 233-234). В судовому засіданні, свідок [PERSON] показала, що вона та [PERSON] , померлий [INFO] підтримували дружні стосунки з часу спільного навчання в школі. З літа 1998 року вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом в квартирі її матері за адресою : [ADDRESS] , та вели спільне господарство. Після народження дитини та на протязі послідуючих 3 місяців продовжували проживати однією сім`єю, після чого [PERSON] повернувся проживати до своїх батьків за адресою : [ADDRESS] . Однак після народження дитини та до своєї смерті [INFO] [PERSON] визнавав своє батьківство щодо позивача [PERSON] , спільно з [PERSON] виховували та утримували дитину, що підтвердив позивач. При чому, відповідач [PERSON] ніколи не приймав будь-якої участі в утримані та вихованні [PERSON] , батьком якої значився, а [PERSON] не пред`являла до нього будь яких вимог з цього приводу. При чому, як встановив суд, батьківство [PERSON] визнавалось не тільки ним, але й його родичами. Крім цього, свідок [PERSON] пояснила суду, що зустрічалась з [PERSON] з юного віку, а з літа 1997 проживали разом однією сім`єю за місцем її проживання в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство. [PERSON] не мав постійної роботи, не хотів працювати, тому вона не реєструвала з ним шлюб, а будучи вагітною, зареєструвала шлюб з [PERSON] . Як в період вагітності, так і після народження дитини, [PERSON] визнавав своє батьківство, спільно виховували та утримували дитину. Допомогу в утримані дитини надавали батьки [PERSON] , які визнавали [PERSON] своїм внуком. Після народження дитини [PERSON] надавав посильну для нього допомогу на утримання сина. Допитаний в якості свідка за його згодою позивач [PERSON] пояснив, що своїм батьком завжди вважав [PERSON] , називаючи його батьком. Батьки [PERSON] називали його своїм внуком, він проводив час в їх квартирі. [PERSON] говорив йому, що є його батьком та подарував йому велосипед, іноді забирав зі школи, разом ходили на рибалку, проводили час на дачі. При чому, відповідача [PERSON] він ніколи не бачив. Свідок [PERSON] пояснив, що є родичем [PERSON] , який під час вагітності [PERSON] та після народження нею дитини - [PERSON] , проживав однією сім`єю з [PERSON] за місцем їх проживання, вели спільне господарство. [PERSON] визнавав своє батьківство. Через деякий час після народження дитини, мати [PERSON] вигнала його з квартири. Але й після цього [PERSON] приймав участь в житті дитини, проводив з ним час, дарував подарунки. Свідки [PERSON] та [PERSON] , сусіди батьків [PERSON] , пояснили суду, що дружили з матір`ю [PERSON] - [PERSON] , яка визнавала [PERSON] своїм внуком та в свій час, образилась на [PERSON] за те, що остання зареєструвала шлюб з [PERSON] , а не з [PERSON] , про що вона, дізналася лише після народження дитини. Свідок [PERSON] пояснив, що працював разом з [PERSON] - батьком [PERSON] . Після народження [PERSON] визнавав його своїм внуком. Неодноразово бачив, що [PERSON] та його дружина [PERSON] носили дитину на руках. Декілька разів бачив [PERSON] з коляскою. За клопотанням представника позивача, у зв`язку зі смертю свідка [PERSON] , яка надавала пояснення в судовому засіданні 04.07.2016 р., в іншому складі суду, судом були досліджені її пояснення, з яких випливає, що вона є матір`ю [PERSON] .. З 1997 року донька проживала однією сім`єю з [PERSON] до осені 1999 року. У них народилась дитина, яку [PERSON] визнавав своєю. У зв`язку з тим, що [PERSON] перестав працювати та не утримував сім`ю, у неї з ним виник конфлікт, після якого він повернувся до своїх батьків. Однак в подальшому спілкувався з дитиною, дарував йому дарунки. Шлюб з [PERSON] було укладено формально, останній не жив з [PERSON] однією сім`єю жодного дня (т. 2 а.с. 23-25). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що досліджені та оцінені судом докази в своїй сукупності достовірно підтверджують, що як до народження дитини, так і після її народження, [PERSON] та [PERSON] спільно проживали та вели спільне господарство, останній визнавав своє батьківство по відношенню до [PERSON] , а відповідач [PERSON] записаний батьком дитини лише за формальним критерієм перебування в шлюбі на момент її народження, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При подані позову позивачка сплатила судовий збір в повному обсягу, однак питання про поділ судових витрат нею не ставилося, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: approved