Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Прокурор звернувся з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що внаслідок проведеної перевірки встановлено факт незаконного набуття відповідачем [PERSON] права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності: площею 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га, які розташовані в адмінмежах Гончаріської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області. Зокрема, прокурором зазначено, що 27.12.2013 року відповідач [PERSON] звернувся до Головного управління Держземагенства у Черкаській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Згідно наказів ГУ Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/7122281500:04:001/00002115; № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 затверджено проекти землеустрою щодо відведення відповідачу [PERSON] земельних ділянок для ведення фермерського господарства, надано земельні ділянки площею відповідно 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Також на підставі наказів ГУ Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/7122281500:04:001/00002115; № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та відповідачем [PERSON] було укладено три договори оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства площею відповідно: 19,0122 га; 42,0303 га та 46,1045 га. 06.03.2014 року вказані договори оренди були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з індексними №№ 11449941; 11438834 та 11444220. З посиланням на дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прокурор зазначає, що до подання заяви про отримання вказаних вище земельних ділянок, відповідач [PERSON] отримав в оренду одинадцять інших земельних ділянок для ведення фермерського господарства в адмінмежах Гончаріської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області загальною площею 282,71404 га та 14.02.2000 року зареєстрував фермерське господарство «Надія». На підставі викладеного, прокурор вважає, що накази ГУ Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року: № ЧК/7122281500:04:001/00002115; № ЧК/712228150:04:001/00002116 та № ЧК/712228150:04:001/00002117 є незаконними, а укладені на їх підставі договори оренди від 14.02.2014 року є недійсним, оскільки вказані дії призвели до отримання відповідачем [PERSON] в оренду земельних ділянок без обов`язкового дотримання конкурсних процедур, що суперечить ст. 124 ЗК України. Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 року постановлено позов заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та [PERSON] про визнання незаконними і скасування рішення органу державної влади, визнання договору оренди недійсним - залишити без розгляду через відсутність законних підстав для представництва прокурором інтересів держави. Постановою Черкаського апеляційного суду від 19.02.2020 року апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області задоволено, ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 року - скасовано, та спрямовано матеріали цивільної справи №698/661/18 до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 30.06.2021 року за клопотанням прокурора, в якості третьої особи без самостійних вимог до участі у справі залучено Катеринопільську селищну раду Звенигородського району Черкаської області. 06.09.2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гнатюк А.І. заявлено клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивоване тим, що позовну заяву подано до Катеринопільського районного суду Черкаської області заступником керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенком С.А., який був уповноважений підписувати позовну заяву прокуратури лише у разі відсутності на дату її підписання і подання керівника Звенигородської місцевої прокуратури та його першого заступника. Оскільки, доказів відсутності 20 серпня 2018 року керівника Звенигородської місцевої прокуратури та його першого заступника позивачем не надано, тому, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України існують підстави для повернення позовної заяви прокурору та закриття провадження у цивільній справі. 14.09.2021 року першим заступником керівника Звенигородської окружної прокуратури Плетінь О.О. подано до суду пояснення щодо клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. У своїх поясненнях прокурор зазначила, що у постанові від 27.05.2020 у справі № 819/478/17 Верховний Суд наголосив, що позовну заяву від імені прокуратури підписано заступником прокурора області, який не мав на це відповідних повноважень. Судом наголошено, що Законом України «Про прокуратуру» не передбачено можливості керівника регіональної прокуратури делегувати повноваження щодо представництва регіональної прокуратури у взаємовідносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» (у разі його відсутності). А отже, враховуючи висновки ВСУ, заступник керівника регіональної прокуратури, підписуючи позов, діяв від імені органу прокуратури як юридичної особи, а не реалізовував конституційну функцію представництва інтересів держави, з цих підстав прокурор просить суд відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Гнатюк А.І., про закриття провадження у вказаній справі та повернення позовної заяви. 08.11.2021 року першим заступником керівника Звенигородської окружної прокуратури Плетінь О.О. подано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій остання просить суд вважати позовні вимоги у справі № 698/661/18 за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, про визнання незаконними і скасування рішення органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними, викладеними в наступній редакції: «3. Визнати незаконним і скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (код ЄДРПОУ 39765890) про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) від 14.02.2014 №ЧК/7122281500:04:001/00002115,від 14.02.2014 №ЧК/7122281500:04:001/00002116 та від 14.02.2014 ЧК/7122281500:04:001/00002117. 4. Визнати недійсними наступні договори оренди земельних ділянок: - договір оренди земельної ділянки площею 19,0122 га (кадастровий номер 7122281500:04:001:0150), з них сільськогосподарські угіддя - сіножаті і площею 17,2548 га та пасовища площею 1,7574 га, розташованої в адмінмежах Гончариської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області (коді ЄДРПОУ 39765890) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11449941 від 06.03.2014), скасувати державну реєстрацію права оренди, та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 за № 4899705; - договір оренди земельної ділянки площею 42,0303 га (кадастровий номер 7122281500:04:001:0151), розташованої в адмінмежах Гончариської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області (код ЄДРПОУ 39765890) таї [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11438834 від 06.03.2014), скасувати державну реєстрацію права оренди, та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 за №4894419; - договір оренди земельної ділянки площею 46,1045 га (кадастровий номер 7122281500:04:001:0152), з них сільськогосподарські угіддя - рілля площею 38,4065 га та пасовища площею 7,6980 га, розташованої в адмінмежах Гончариської сільської ради Катеринопільського району, укладений 14.02.2014 між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області (код ЄДРПОУ 39765890) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2014 державним реєстратором Катеринопільського районного управління юстиції Попович А.М. (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11444220 від 06.03.2014), скасувати державну реєстрацію права оренди та припинити право оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру 04.03.2014 за № 4897005. 5. Судові витрати у справі покласти на відповідачів та стягнути на користь Черкаської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02911119, р/р UА138201720343160001000003751 в Державній казначейській службі України у м. Київ) судовий збір у розмірі 10572 грн.» До заяви про зміну предмету позову, прокурором додано докази на підтвердження направлення даної заяви іншим учасникам судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Павленко В.В. підтримав змінені позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з наведених у позові підстав, оскільки вважає, що всупереч вимог закону відповідач [PERSON] отримав спірну земельну ділянки поза процедурою земельних торгів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Гнатюк А.І. проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні через необґрунтованість та незаконність. Крім того, вказаний представник неодноразово зверталася до суду з клопотаннями про відмову у задоволенні позову з огляду на звернення позивача до суду після спливу позовної давності. В судовому засіданні представник третьої особи Катеринопільської селищної ради Суська Л.М. повідомила, що спірні земельні ділянки перебувають у власності об`єднаної територіальної громади Катеринопільської селищної ради, якою було пролонговано дію спірних договорів оренди на новий строк до 2034 року, орендна плата за користування земельними ділянками сплачується вчасно, кошти надходять до селищної ради, земельні ділянки використовуються за призначенням, а тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши зміст позовної заяви, заяву про зміну предмету позову, поданої стороною позивача, клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, суд приходить до наступних висновків. Щодо заявленого представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гнатюк А.І. клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК, суд звертає увагу заявника на те що зазначена нею норма закону дає підставу суду для повернення позовної заяви на стадії відкриття провадження у справі. Вичерпний перелік підстав закриття провадження у справі містить стаття 255 ЦПК України. Як вбачається з письмових матеріалів, справа № 698/661/18 перебувала в суді апеляційної інстанції, який жодних зауважень з приводу повноважень заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенка С.А. щодо підписання позовної заяви не висловив. До того ж, позовна заява № (25-28) 3655 вих-18 підписана заступником керівника Звенигородської місцевої прокуратури Зубенком С.А. 20 вересня 2018 року, а не 20 серпня 2018 року, як зазначила у своєму клопотанні представник відповідача. Слід зазначити, що відповідно до частин 1-2 статті 10 Закону №1697-VII (в редакції чинній на момент подання позовної заяви, надалі - відповідна редакція), у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя. Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та не більше трьох заступників. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 11 Закону №1697-VII у відповідній редакції, керівник регіональної прокуратури представляє регіональну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями. Частиною 3 цієї статті у відповідній редакції передбачено, що у разі відсутності керівника регіональної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника регіональної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника регіональної прокуратури. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 Закону №1697-VII у відповідній редакції, на прокуратуру покладається функція щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій закріплені у розділі IV Закону №1697-VII у відповідній редакції, до якого включено статтю 24, на яку позивач посилається в обґрунтування наявності у заступника прокурора Тернопільської області Галицького О.В. повноважень на підписання позовної заяви від імені Прокуратури. Згідно з частинами 1, 4 статті 23 Закону №1697-VII у відповідній редакції, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Частиною 1 статті 24 Закону №1697-VII у відповідній редакції, що регулює особливості здійснення окремих форм представництва інтересів громадянина або держави в суді, визначено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Частиною 7 цієї статті у відповідній редакції встановлено, що повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством. Відтак, закріплені частиною 1 статті 24 Закону №1697-VII повноваження щодо підписання заступником керівника регіональної прокуратури, у тому числі, позовної заяви повинні реалізуватись у чітко визначених законодавством випадках, а саме, у разі здійснення таким органом прокуратури представництва інтересів громадянина або держави в суді, що і є предметом позову у даній цивільній справі, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання адвоката Гнатюк А.І. про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК. Щодо заявленого першим заступником керівника Звенигородської окружної прокуратури Плетінь О.О. клопотання про зміну предмету позову, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання. Зі змісту норми вказаної статті, вбачається, що змінити підставу або предмет позову позивач може тільки до початку розгляду справи по суті. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019, справа №924/1473/15). Отже, як вбачається з поданої заяви про зміну предмету позову, вона відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, позивач змінює позовні вимоги, які обґрунтовуються саме визнанням недійсними договорів оренди спільних земельних ділянок, скасуванням державної реєстрації права оренди та припиненням права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що і було підставою звернення до суду з позовною заявою, а тому суд вважає за можливим задовольнити заяву позивача про зміну предмету позову. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказами Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 №ЧК/7122281500:04:001/00002115, від 14.02.2014 №ЧК/7122281500:04:001/00002116 та від 14.02.2014 ЧК/7122281500:04:001/00002117 на підставі заяви [PERSON] від 27.12.2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства (кадастрові номери 7122281500:04:001:0150, 7122281500:04:001:0151, 7122281500:04:001:0152). Наказами Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 20.01.2014 №ЧК/7122281700:04:001/00001885, від 20.01.2014 №ЧК/7122281700:04:001/00001886 та від 20.01.2014 №ЧК/7122281700:04:001/000018636, [PERSON] видано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок (кадастрові номери 7122281500:04:001:0150, 7122281500:04:001:0151, 7122281500:04:001:0152) із земель державної власності в оренду. Надано [PERSON] вказані земельні ділянки із земель державної власності (кадастрові номери 7122281500:04:001:0150, 7122281500:04:001:0151, 7122281500:04:001:0152) в оренду строком на 10 років. 14.02.2014 року на підставі наказів Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 14.02.2014 року №ЧК/7122281500:04:001/00002115, №ЧК/7122281500:04:001/00002116 та № ЧК/7122281500:04:001/00002117 , між останнім та [PERSON] було укладено договори оренди земельних ділянок (кадастрові номери 7122281500:04:001:0150, 7122281500:04:001:0151, 7122281500:04:001:0152), які розташована в адміністративнихмежах Гончариської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області. З відомостей, що містяться у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2018 року № 138387284 вбачається, що на підставі договорів оренди укладених між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та [PERSON] , останній отримав в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства: кадастровий номер 7122281500:04:001:0150, площею 19,0122 га; кадастровий номер 7122281500:04:001:0151, площею 42,0303 га; кадастровий номер 7122281500:04:001:0152, площею 46,1045 га. Згідно інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262693539, земельна ділянка кадастровий номер 7122281500:04:001:0150, площею 19,0122 га для ведення фермерського господарства, розташована в адмінмежах Гончариської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (ЄДРПОУ 34393423). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42628468. Згідно інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262707534, земельна ділянка кадастровий номер 7122281500:04:001:0151, площею 42,0303 га для ведення фермерського господарства, розташована в адмінмежах Гончариської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (ЄДРПОУ 34393423). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42629891. Згідно інформації, що міститься у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 року № 262668563, земельна ділянка кадастровий номер 7122281500:04:001:0152, площею 46,1045 га для ведення фермерського господарства, розташована в адмінмежах Гончариської сільської ради, зареєстрована за Катеринопільською селищною радою (ЄДРПОУ 34393423). Форма власності комунальна. Дата державної реєстрації 18.06.2021 року, номер запису про реєстрацію 42627946. З наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 20.09.2018 року № 1004448812 вбачається, що 14.02.2000 року [PERSON] як власник зареєстрував фермерське господарство «Надія». Статтею 31 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. За змістом статті 124 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 134 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Відповідно до частин другої, третьої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом із тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV) та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У спірних правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним. Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV). Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 973-IV, в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. За змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-2902цс15, від 11 травня 2016 року № 6-2903цс15, від 18 травня 2016 року № 6-248цс16та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц. Також з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону № 973-IV, статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 у справі №525/1225/15-цта в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 314/3881/15-ц та від 25 вересня 2019 року у справі № 397/30/17. Судом встановлено, що звернення [PERSON] до Головного управління Держземагентства у Черкаській області щодо отримання в користування спірних земельних ділянок було повторним, оскільки раніше він вже скористався правом на безоплатне набуття в користування на праві оренди 11-х земельних ділянок для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної форми власності на території Черкаської області. Крім цього, на час повторного звернення [PERSON] до надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок площею 19,0122 га, 42,0303 га, 46,1045 га для ведення фермерського господарства із земель державної власності, він була засновником Фермерського господарства "Надія" (дата заснування 14.02.2000 року). Враховуючи наведене звернення [PERSON] 27.12.2013 року до Головного управління Держземагенства у Черкаській області з заявою про відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі суперечить зазначеним вище правовим нормам. Разом з тим, власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказу Головного управління Держземагентства незаконним та його скасування, вимога про визнання договору оренди недійсним не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то такі вимоги не є нерозривно пов`язаними з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Такий правовий висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справа №922/614/19. Таким чином підставою відмови в задоволенні позовних вимог є обраний позивачем неефективний спосіб захисту, а не сплив строку позовної давності, який би був предметом розгляду в тому випадку, якби були відсутні інші підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем неправильно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, у той час, коли позивач може захистити порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04,§ 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до п.п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на позивача у понесеному останнім розмірі - 10572 грн. У судовому засіданні 11.01.2022 року на підставі частини першої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 20.01.2022 року.

Outcome: dismissed