Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Позивач\~19 жовтня 2021 звернувся до суду з вказаним позовом до ВІЙСЬКОВОГО ГОСПІТАЛЯ ( ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ [NUMBER] ) ВІЙСЬКОВО-МЕДИЧНОГО КЛІНІЧНОГО ЦЕНТРУ СХІДНОГО РЕГІОНУ про зміну підстав звільнення з роботи, в якому просив поновити строк звернення до суду з вказаним позовом та змінити підставу та формулювання її звільнення на ч.3 ст. 119 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.06.2018 р. вона була звільнена з роботи з військової частини, за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто, в зв`язку з призовом на військову службу за контрактом. 13.06.2018 року такий контракт був укладений, строком на три роки, і за контрактом вона була призначена водієм відділення матеріально-технічного забезпечення. Крім того, в цей день, 12.06.2018 p., також була звільнена з роботи юрисконсульт військової частини - [PERSON] . Вона вважала, що [PERSON] була звільнена на тій самій підставі, що і вона, а саме за п. 3 ч 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, лише у середині вересня 2021 року їй стало відомо, що [PERSON] була звільнена на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, тобто, у відповідності до норм законодавства, на відміну від неї, через що звернулася до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року по справі відкрито провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач надав відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що відповідач надала особисто заяву про її звільнення за ч.3 ст. 36 КЗпП, кірм того, остання пропустила строк звернення до суду і підстав для його поновлення немає. У вступному слові позивач та її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини третьої\~статті 235 КЗпП України\~у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.09.2014 року працювала у військовій частині [NUMBER] на посаді діловода. Наказом відповідача № 143 від 01.08.2016 року була переведена на посаду техніка служби. 11.06.2018 Центральним об`єднаним районним військовим комісаріатом м. Запоріжжя було видано припис, за яким позивачу було запропоновано 11.06.2018 року прибути до в/ч [NUMBER] для оформлення на військову службу за контрактом. Строк прибуття визначений до 12 червня 2018 року. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 12.06.2018 року позивача звільнено за ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. 13.06.2018 позивачем було укладено контракт про проходження громадянином України Військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, в якому вказано, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходження військової служби у Збройних силах України протягом строку контракту на умовах, що визначені даним документом . Наказом командира військової частини [NUMBER] від 13.06.2018 року [PERSON] прийнято на роботу з 13 червня 2018 року на посаду водія відділення матеріально-технічного забезпечення 450 військового госпіталю (на 100 ліджок) військо-медичного клінічного центру Південного регіону (на 725 ліджок), ВОС 837037А. Також, судом встановлено, що 12.06.2018 року позивачка надала командиру військової частини [NUMBER] заяву про її звільнення з роботи за п. 3\~ст. 36 КЗпП України\~у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом. Із наказом про звільнення позивач був ознайомлений 12.06.2018 року і цього ж числа отримав трудову книжку. Відповідно\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України. Згідно ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, нормами трудового законодавства встановлені гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку для працівників, зокрема, які прийняті на військову службу за контрактом, яким і є позивач в даному випадку. Та обставина, що позивач 12.06.2018 подав заяву про звільнення його з роботи за п. 3\~ст. 36 КЗпП України\~у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом не свідчить про законність звільнення його з роботи за даною нормою закону, оскільки, трудовий договір припиняється відповідно до пункту 3\~статті 36 КЗпП України\~крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Саме норма цієї статті покликана забезпечити гарантії громадян України, які призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, які полягають в обов`язку роботодавця зберігати за такими працівниками місце роботи, посаду, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Отже, виходячи з системного аналізу норм ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~та\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Саме на роботодавця покладено обов`язок дотримання законодавства про працю. Як встановлено судом, контракт був укладений з тією самою військовою частиною [NUMBER] , де позивач працювала, а отже відповідач був обізнаний про підстави припинення трудового договору, а позивачка подала заяву про звільнення з роботи за п. 3\~ст.\~36\~КЗпП України через помилкове тлумачення чинного законодавства. Таким чином,\~\~відповідачем\~\~при видачі наказу про звільнення з роботи\~\~на підставі п. 3\~ст. 36 КЗпП України\~порушені права позивача, щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, які підлягають захисту відповідно до вимог\~ст.\~4\~ЦПК України шляхом зміни формулювання підстав звільнення. Разом з тим, за змістом частини першої\~статті 3 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами\~КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша\~статті 233 КЗпП України\~підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,\~стаття 233 КЗпП України\~конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. При цьому установлені\~статтею 233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до\~статті 234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно із пунктом 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Таким чином, справи про звільнення, до яких встановлено місячний строк звернення до суду, є спори про поновлення працівника на роботі, а спір про зміну формулювання причини звільнення не відносяться до категорії справ про звільнення, а тому для нього установлений тримісячний строк на звернення до суду за захистом своїх прав. Матеріалами справи підтверджено, що 12.06.2018 позивачем було отримано наказ про звільнення та копію трудової книжки , що підтверджено її підписом в «Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них» та в типовій формі № П-2 Комісар- [PERSON] , а отже тримісячний строк, встановлений законом для її звернення до суду з вказаним позовом сплинув 12.09.2018 року. Суд звертає увагу, що позивач була працевлаштована і проходила військову службу в одній і тій самій військовій частині [NUMBER] . Отже, позивач проходила військову службу в пункті постійної дислокації військової частини [NUMBER] , а саме у м. Запоріжжі та мала можливість протягом встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку, звернутись до суду за захистом своїх порушених прав і інтересів, якщо на її думку такі мали місце. Суд вважає, що позивач не надав обґрунтованих доказів поважності пропуску строку для звернення з позовом до суду, оскільки проходила військову службу в м. Запоріжжі безперервно, участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях не приймала. Посилання позивача на каратинні обмеження судом не приймаються до уваги, оскільки на всій території України установлено карантин юуло установлено згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», тобто майже через два роки після звільнення позивача. За таких обставин, оскільки судом не встановлено пропуску позивачем з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з вказаним позовом.

Outcome: dismissed