Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом (а.с.1-7), посилаючись на наступні обставини. В період з 01.08.2018 року по 24.10.2019 року вона працювала на Підприємстві об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на посаді охоронника. Згідно наказу директора підприємства її було звільнено з займаної посади з 24.10.2019 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. В день свого звільнення їй було видано належним чином оформлену трудову книжку, однак керівництвом підприємства не було забезпечено проведення з нею остаточного розрахунку належних їй сум при звільненні в порядку та строки, передбаченими положеннями Кодексу законів про працю України. Наявність заборгованості з виплати заробітної плати підтверджується довідкою від 29.04.2021 року № 36, відповідно до якої станом на 29.04.2021 року заборгованість по заробітній платі становить 18298,85 грн. Зазначає, що згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, період затримки при звільненні на момент звернення до суду з даною позовною заявою складає з 25.10.2019 року (наступний день після звільнення) по 09.06.2021 року (день звернення до суду з позовною заявою). Відповідно до відомостей, які були нею отримані в бухгалтерії Підприємства об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих», її середньоденний заробіток в період роботи у відповідача складає 201,70 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 18298,85 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019 року по день винесення судового рішення. Також просить стягнути з відповідача на свою користь сплачений нею судовий збір в розмірі 908,00 грн. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.06.2021 року (а.с.32,33) позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відкрито провадження по цивільній справі. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.06.2021 року (а.с.34,35) витребувано у Підприємства об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» довідки про середньомісячний та середньоденний заробіток [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] . Відповідно до ч.2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Копію ухвал судді від 18.06.2021 року направлено позивачу. Копію ухвал судді від 18.06.2021 року разом з копією позову з додатками направлено відповідачу за його місцем знаходження. До суду повернулося поштове повідомлення про вручення поштового відправлення адресату 17.11.2021 року (а.с.40). Від відповідача у визначений законом строк відзив не надійшов. Суд у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Як встановлено судом, Наказом Підприємства об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» № 40/2 від 23.10.2019 року позивача [PERSON] було звільнено з 24.10.2019 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.15), про що у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] зроблено відповідний запис за № 14 (а.с.13,14 - копія трудової книжки). Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При звільненні позивача з роботи, відповідач не провів з нею розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Згідно довідки ПОГ «Нікопольське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» від 29.04.2021 року № 36 (а.с.16), [PERSON] , яка працювала на Підприємстві об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на посаді охоронник, звільнена 24.10.2019 року згідно наказу № 40/2 від 23.10.2019 року; заборгованість із виплати заробітної плати на 29.04.2021 року складає 18298,85 грн. Згідно зазначеної довідки: вересень 2019 року - до видачі 3408,58, депоновано - 3408,58 на підставі наказу №31/1 від 24.10.2019 р., заборгованість з депонованої зарплати на 29.04.2021 р. - 3408,58; жовтень 2019 року - до видачі 3532,88, депоновано - 3532,88 на підставі наказу №31/1 від 24.10.2019 р., заборгованість з депонованої зарплати на 29.04.2021 р. - 3532,88 грн.; грудень 2019 року - до видачі 11357,39, депоновано - 11357,39 на підставі наказу №2 від 08.01.2020, заборгованість з депонованої зарплати на 29.04.2021 р. - 11357,39; всього заборгованість з депонованої зарплати на 29.04.2021 р. - 18298,85 грн. В матеріалах справи відсутні докази, що вказана заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу. Таких доказів не було представлено суду. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Оскільки вищевказана заборгованість по заробітній платі в сумі 18298,85 грн. позивачу [PERSON] до теперішнього часу не виплачена, доказів зворотного відповідачем суду представлено не було, тому вона підлягає стягненню з Підприємства об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» у примусовому порядку. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019 року по день винесення рішення, суд зазначає наступне. Абзацом першим статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Саме такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18). У частинах першій, другій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18) вказано, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що Наказом Підприємства об`єднання громадян «Нікопольське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» № 40/2 від 23.10.2019 року [PERSON] було звільнено з 24.10.2019 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.13,14 - копія трудової книжки). У день звільнення позивача 24.10.2019 року, відповідач не провів з нею розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. З цих підстав, час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з наступного дня після звільнення, тобто з 25.10.2019 року. Суд не може погодитися з зазначеним позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 201,70 грн., оскільки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р. середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто за вересень 2019 року та жовтень 2019 року, без урахування грудня місяця в якому позивач була звільнена. При розрахунку середнього заробітку суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р. Відповідно до вказаного вище Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Для розрахунку середнього заробітку судом взято до уваги заробітну плату [PERSON] згідно довідки ПОГ «Нікопольське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» від 29.04.2021 року № 36 за вересень 2019 року - 3408,58 грн. та жовтень 2019 року - 3532,88 грн. (по 24.10.2019 року - день звільнення). Отже середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складає 182,67 грн., виходячи з наступного розрахунку - 3408,58 грн. + 3532,88 грн. = 6941,46 грн. / 38 (кількість робочих днів за період з вересня 2019 року по жовтень 2019 року включно) = 182,67 грн. Оскільки з вини відповідача позивачу [PERSON] при звільненні не були виплачені належні суми у строки, визначені в статті 116 КЗпП України, тому суд приходить висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019 року по 19.01.2022 року (день розгляду справи судом) за 560 робочий день в сумі 90400,80 грн. (560 х 182,67 грн. = 102295,20 грн.). У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір (а.с.8) за вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.). Враховуючи те, що позивач у відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимоги, щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, тому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. за зазначену вимогу майнового характеру.

Outcome: approved