Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

29.09.2021 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про повернення дитини, в якому просить суд постановити судове рішення, яким відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей повернути дитину [PERSON] , [INFO] , громадянство Республіки Молдова, в державу громадянства, в якій дитина законно проживає за адресою [ADDRESS] або [ADDRESS] на підставі угоди між батьками від 10.05.2018 року, піклування щодо якої 24 години на добу має позивач - батько [PERSON] , громадянин Республіка Молдова, працівник та засновник ТОВ «Есоdent», лікар стоматолог, постійно проживає [ADDRESS] або [ADDRESS] . Постановлене судове рішення звернути до негайного виконання з урахуванням того, що в максимальний строк шість тижнів з дня відкриття провадження в справі, що розглядається відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, судове рішення має бути виконаним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 02.08.2018 року та проживали разом в м. Кишинів. У період їхнього шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Угодою від 10.05.2018р. укладеною в м. Кишинів, Республіка Молдова, та нотаріально посвідченою в Бюро нотаріуса Олени Мокану за № 1489, сторонами якої є [PERSON] та [PERSON] , в якій місце проживання [PERSON] встановлене за місцем проживання батька - [PERSON] , визначено піклування [PERSON] щодо [PERSON] 24 години з 24 годин на добу. Для [PERSON] [PERSON] має зобов`язання не створювати будь-яких перешкод для спілкування з [PERSON] . У кінці травня 2021р. [PERSON] приїхала до місця проживання [PERSON] , повідомила, що забирає її на нетривалий час для проживання з нею в Україну місто Одеса, де проживає [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , при цьому [PERSON] заявила, що дитину привезе до початку навчання в школі, будь-яких дозволів від [PERSON] на перетин дитиною державного кордону у супроводі [PERSON] не потрібно, бо документи з цього питання впорядку. З кінця травня 2021р. [PERSON] в м. Кишинів Республіка Молдова не знаходиться. Урешті-решт [PERSON] заявила, що дитина до школи в Республіці Молдова не піде, бо вона вирішила дитину не повертати при сприянні їй в цьому органів державної влади та службових осіб цих органів. За даних обставин він звернувся до суду з відповідним позовом в рамках Гаазької Конвенції від 25 жовтня 1980 р. про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 р. справу передано до розгляду судді Мазун І.А. 30.09.2021 р. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2021р. вищезазначену позовну заяву - залишено без руху. (том 1 а.с. 37) 01.10.2021р. представник позивача надав до суду заяву про усунення недоліків викладених в ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2021р. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України 05.10.2021р. судом здійснено запит до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача - [PERSON] . 07.10.2021р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради довідка № М4-262907-ю/л від 06.10.2021р. з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] . (том 1 а.с. 43,44) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2021р. відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.10.2021р. о 12.00 год. (том 1 а.с. 45) 25.10.2021р. до суду надійшла заява адвоката Чумаченко С.О., який являвся представником [PERSON] , про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням на самоізоляції через хворобу на COVID-19. (том 1 а.с. 51) В призначеному підготовчому судовому засіданні 27.10.2021р. представник позивача заявив клопотання про витребування доказів, у зв`язку із чим, та зважаючи на клопотання представника відповідача в судовому засіданні оголошено перерву до 04.11.2021р. (том 1 а.с. 67-68) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2021р. залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. (том 1 а.с. 71-72) В підготовчому судовому засіданні 04.11.2021р. оголошено перерву, оскільки у суду були відсутні відомості про належне повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та у зв`язку із відсутністю витребуваної судом інформації на підставі ухвали суду від 27.10.2021р., до 01.12.2021р. (том 1 а.с. 91-92) 29.11.2021р. до суду надійшла заява представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із форм-мажорними підставами. (том 1 а.с. 102-103) В підготовчому судовому засіданні 01.12.2021р. відповідач заявила клопотання про відкладення розгляду справи через перебування її представника у відпустці. В судовому засіданні оголошено перерву до 10.12.2021р. (том 1 а.с. 223) Підготовче судове засідання призначене на 10.12.2021р. о 10.00 год. не відбулося у зв`язку із перебування судді на лікарняному. (том 1 а.с. 237) Зважаючи на вищевикладене підготовче судове засідання було відкладено до 22.12.2021р. о 10.30 год. В підготовчому судовому засіданні 22.12.2021р. представник позивача заявив клопотання про ознайомлення з матеріалами справи для формування правової позиці та надання письмових пояснень, у зв`язку із чим було оголошено перерву до 13.01.2022р. (том 2 а.с. 40-41) В підготовчому судовому засіданні 13.01.2022р. представник відповідача [PERSON] заявила клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із наданням часу на ознайомлення з матеріалами справи, оскільки вона тільки отримала право на представництво інтересів відповідача у суді. В підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.01.2022р. (том 2 а.с. 104, 106-107) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2022р. закрито підготовче судове засіданні та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.00 год. 21.01.2022 р. (том 2 а.с. 136) Таким чином суд, вважає за необхідне зазначити, що справа розглянута Малиновським районним судом м. Одеси більше ніж шість тижнів, встановлених для розгляду відповідної категорії справи, та пропуск строків стався не з вини Малиновського районного суду м. Одеси, а з об`єктивних обставин, які виникли під час розгляду справи. Представник позивача в останньому судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд задовольнити відповідний позов. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Посилаючись при цьому на наступне: після розірвання шлюбу, відповідач вирішила повернутись до України на постійне місце проживання та забрати дитину разом з собою. Проте, враховуючи насамперед інтереси дитини, її вік (на той час лише чотири роки) та складнощі адаптування в новому середовищі, сторони прийняли рішення, що для дитини буде краще на деякий час залишитися проживати з батьком, до того часу поки відповідач повністю не облаштується на новому місці. Позивач, в свою чергу, обіцяв, що жодних перешкод з його боку у необмеженому спілкуванні матері з дитиною не буде. На цих умовах між сторонами була підписана мирова угода, яка втратила чинність на момент досягнення дитиною віку семи років, а саме [INFO] . Відносини між сторонами значно погіршились після того, як позивач вдруге одружився та в нього з`явилась нова сім`я. Саме з боку нової дружини позивача - [PERSON] почали чинитися перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю. Незабаром дитина почала виявляти бажання проживати разом з матір`ю в Україні. В той же час, відповідача став дуже непокоїти стан здоров`я дитини, а саме проблеми з зором, гостра необхідність в окулярах для дитини, зайва вага, яка призвела до проблем з ногами, наявність алергії у дитини на деякі продукти харчування. На вказані проблеми зі здоров`ям ні батько дитини, ні його нова дружина ніяк не реагували так як опікувались їх новонародженою дитиною, внаслідок чого значно зменшилась увага, яку мали б приділяти доньці [PERSON] . В травні 2021 року відповідач з дитиною приїхали до міста Одеси. На той час у відповідача вже було власне житло та робота. Відповідач разом зі своїм новим чоловіком [PERSON] та дитиною проживають у власній трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019р. В квартирі, де мешкає відповідач, повністю створені умови для проживання дитини, її навчання та дозвілля, дитина має власну кімнату. Відповідач працює в Одеському національному академічному театрі опери та балету на посаді артистки-вокалістки (солістки) вищої категорії з 25.09.2018 по теперішній час, її заробітна плата за останні 6 місяців складає 144 162,45 грн. Новий чоловік відповідача [PERSON] також працює в Одеському національному академічному театрі опери та балету на посаді артиста-вокаліста (соліста), провідного майстра сцени з 03.10.2018 та його заробітна плата за останні 6 місяців складає 83 342,94 грн. З місця роботи як відповідач, так і її новий чоловік характеризуються дуже позитивно, що підтверджується відповідними довідками. Вищевикладене підтверджує, що відповідач, крім всього, має і матеріальну можливість утримувати дитину та забезпечувати їй найкращий можливий розвиток. Відповідач відразу почала займатись здоров`ям, психологічним, фізичним розвитком дитини та її адаптацією в новому середовищі. Дитина забезпечена якісним медичним обслуговуванням, що підтверджується укладеною з сімейним лікарем декларацією та медичними довідками. Дитина навчається у першому класі Одеської ЗОШ №118 І-ІІІ ступенів ОМР Одеської області, займається у школі ментальної арифметики «Соробан», де має високі показники успішності. Окрім того займається акторською майстерністю та акробатикою, відвідує підготовчі заняття з фортепіано у школі мистецтв «WeArt», навчається в КЗПСО «Мистецька школа №2 ім. О.К. Глазунова» в м. Одеса у фортепіанному відділі та художньому класі. Дитина навчання не пропускає, школу та гуртки відвідує регулярно, займається з задоволенням, добре спілкується з дітьми, має серед учнів багато друзів, що підтверджується відповідними довідками. Мати намагається дати дитині все найкраще, окрім того, усі витрати на утримання дитини несе особисто за свій рахунок. Мати та дитина є громадянами України, дитина розуміє та навчається українською мовою. В той час, як в родині батька, дитина спілкувалась виключно російською мовою, нова дружина позивача навіть російську мову знає не досконально, а румунську мову дитина взагалі не розуміє та спілкуватися нею не може, що значно ускладнює порозуміння в сім`ї батька. 29.11.2021р. біля 17:30 годин відповідач разом з дитиною вийшли зі школи «Мистецька школа №2 ім. О. К. Глазунова» за адресою вул. Тираспольська, 20, та пішли до свого автомобіля. В цей час до них підійшов позивач та повідомив, що має намір забрати дитину з собою в кафе. На відповідь матері, що вона поїде разом з ними, позивач схопив дитину та силоміць заштовхав її до орендованого автомобіля з заліпленими номерами. В той час дружина позивача застосувала до відповідача сльозогінний газ в обличчя. Частина сльозогінного газу потрапила у очі дитини. Весь час дитина кричала, плакала та просилась до матері. Проїхавши невелику відстань позивач зупинив автомобіль, виштовхнув відповідача, яка схопила в обійми дитину, на вулицю під дощ. Дружина позивача вихопила дитину в матері, в той час як сам позивач ще раз застосував до відповідача сльозогінний газ, після чого вдарив відповідача, кинув її обличчям на землю, забрав її особисті речі, сумку, телефон та поїхав в невідомому напрямку. Перехожі допомогли викликати поліцію, яка незабаром затримала позивача разом із його дружиною та дитиною, яка була дуже налякана та весь час плакала. Від попадання сльозогінного газу відповідач зазнала значні ураження очей та обличчя. Представник третьої особи в призначене судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомляв, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову виходячи з наступного. На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , являється донькою [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с. 25) 02.08.2018 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, копія якого міститься в матеріалах справи. (том 1 а.с. 23,24) 10.05.2018р. між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчену Угоду про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини та порядку виконання батьківських зобов`язань та прав, відносно доньки [PERSON] , [INFO] . (том 1 а.с. 27-28) Так згідно п. 3.1, 3.2 та 3.3 вищезазначеної угоди, визначено, що відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу Республіки Молдова, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка не досягла віку 14 років, визначається за їх спільною згодою. Сторони визначили, що місцем проживання їх неповнолітньої доньки, [PERSON] , до досягнення дитиною віку 7 років, є місце проживання батька, [PERSON] . На момент досягнення дитиною 7-річного віку, місце її проживання буде визначатися батьками за їх взаємною згодою, виходячи з інтересів дитини і з урахуванням її думки, а по досягненню дитиною 14-річного віку - за бажанням дитини. (том 1 а.с. 27) Окрім того п. 5.3 відповідної угоди визначено, що батько дитини, [PERSON] , згодний з тим, що мати, [PERSON] , яка проживає окремо від дочки, має право: без перешкод забирати дочку під час вихідних днів, або в період канікул і відпусток, для тимчасового проживання за місцем проживання за місцем проживання або за місцем знаходження матері, за умови попереднього повідомлення батька не пізніше ніж за (один) тиждень. У визначений період батько, [PERSON] , в будь-який час має право спілкуватись з дочкою, як особисто, так і за допомогою будь-яких засобів комунікації, має право відвідувати дочку, попередньо повідомивши про це, не пізніше ніж за 1 (один) тиждень, [PERSON] . Серед іншого слід зазначити, що п. 5.4 даної угоди, сторони домовилися та зобов`язалися дозволяти виїзд дитини з кожним з батьків окремо, на відпочинок, лікування, навчання, з іншою метою. Для виїзду за межі Республіки Молдова, кожний з батьків зобов`язується, оформити з цією метою відповідну декларацію, яка містить згоду батька на виїзд дитини за кордон, у супроводі другого з батьків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно копії паспорту [PERSON] , [INFO] остання прибула на територію України, та більше ніяких переміщень не відбувалося. (том 1 а.с. 124-125) Проте з заявою про повернення дитини відповідно до Гаазької Конвенції від 25.10.1980р. про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України лише 27.08.2021р., тобто за сплином 3-х місяців після виїзду доньки за межі Республіки Молдова. (том 1 а.с. 14-17) Таким чином до цього часу у позивача не виникало сумнівів у незаконному утриманні його доньки на території іншої держави, не за її місцем проживання в Республіці Молдова. У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" - чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому нормами національного законодавства. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (Гаазька конвенція) набрала чинності для України 11 січня 2006 року. Конвенція захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Мета попередження та негайного повернення відповідає особливій концепції найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції (1980 року) про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції (1980 року) про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції (1980 року) про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини. Судом встановлено, що згідно Угоди про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини та порядку виконання батьківських зобов`язань та прав, відносно доньки [PERSON] , [INFO] , від 10.05.2018р., сторонами відповідної угоди визначено, що місцем проживання їх неповнолітньої доньки, [PERSON] , до досягнення дитиною віку 7 років, є місце проживання батька, [PERSON] . На момент досягнення дитиною 7-річного віку, місце її проживання буде визначатися батьками за їх взаємною згодою, виходячи з інтересів дитини і з урахуванням її думки, а по досягненню дитиною 14-річного віку - за бажанням дитини. Таким чином на момент розгляду відповідної справи, [PERSON] , [INFO] , досягла 7-річного віку, строк дії угоди у відповідній частині сплинув, так як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача та відповідача, у них є спір щодо визначення місця проживання їхньої доньки, а тому стверджувати про незаконне утримання дитини в даному разі стверджувати не можливо. Враховуючи підстави для відмови у задоволенні заяви про повернення дитини до країни походження (статті 12-13, 20 Конвенції 1980 року), особа, яка здійснила незаконне переміщення або утримання дитини зобов`язана довести суду наявність однієї або декількох з наступних обставин: - заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт "а" частина перша статті 13); - заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт "а" частина перша статті 13); - існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт "b" частина перша статті 13); - з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); - повернення дитини не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо (постанова Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі №6-58цс14; http://reyestr.court.gov.ua/Review/39589408). За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції 1980 року «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні (постанова Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі №6-58цс14; http://reyestr.court.gov.ua/Review/39589408). «Права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (пункт «b» ч. 1 ст. 5 Конвенції 1980 року). При цьому відповідно до ст. 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому, суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. Позивач в позовній заяві, зазначає місце свого проживання: [ADDRESS] або [ADDRESS] . (том 1 а.с. 1) Згідно свідоцтва від 29.06.2018р., виданого державним закладом «Агентство Державних Послуг» вбачається, що власником нерухового майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , являється [PERSON] , [INFO] . (том 1 а.с. 18) Разом з тим, в заяві про повернення дитини відповідно до Гаазької Конвенції від 25.10.1980р. про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.08.2021р., [PERSON] зазначає адресу свого постійного проживання [ADDRESS] . (том 1 а.с. 14) Згідно наданої характеристики виданої Головним інспектором Головним офіцером СП-2 ІП Ботаніка Негру Михайла, складеної на [PERSON] , зазначено, що останній проживає за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання сусідами характеризується позитивно, має гідну поведінку, є доброзичливим по відношенню до людей які його оточують. Примусові приводи до сектору поліції відсутні, не перебуває на обліку в якості особи, яка веде антисоціальний образ життя. (том 1 а.с. 34) Також вищезазначена адреса проживання [PERSON] вказана і в Угоді про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини та порядку виконання батьківських зобов`язань та прав, відносно доньки [PERSON] , [INFO] , від 10.05.2018р. (том 1 а.с. 27) Таким чином суду не зрозуміло, за якою ж адресою постійно проживає [PERSON] , що в свою чергу стосується і місця проживання його доньки, відносно якої йде спір у справі. При цьому суд критично ставиться до характеристики з місця роботи позивача оскільки вона складена від його ж імені та за його ж підписом. (том 1 а.с. 32) Зі змісту статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень Гаазької конвенції (1980 року), виходячи з прямо закріплених в ній виключеннях до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що повернення дитини не може бути призначене автоматично або механічно. При цьому стаття 8 Конвенції (1980 року) покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у питанні повернення дитини за постійним місцем проживання, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами: інтересами дитини, батьків та громадського порядку, беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу, і що цілі попередження та негайного повернення відповідають концепції найкращих інтересів дитини. Частиною першою статті 12 Конвенції (1980 року) визначено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції (1980 року) про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція (1980 року) покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції). Стаття 13 Конвенції (1980 року) передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції (1980 року)). Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку. При цьому судові та адміністративні органи зобов`язані, серед іншого, невідкладно розглядати запити про повернення, в тому числі й апеляційні скарги. Невідкладні процедури слід розглядати як процедури, які є одночасно і швидкими, і ефективними: швидкі рішення за Гаазькою конвенцією служать найкращим інтересам дітей. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ вказано, що «Верховний Суд взагалі не розглянув питання, чи були висновки психологічного обстеження й усні показання психолога відповідними та достовірними, не навів жодних причин, чому не взяв їх до уваги, не розглянув ключові докази, які були відповідними, та не пояснив, яке значення вони мали, і які висновки слід було зробити. А у § 36 рішення ЄСПЛ звернув увагу на те, що Верховний Суд не здійснив ефективний перегляд заперечення відповідачки, які ґрунтувалися саме на пункті «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Тому Велика Палата Верховного Суду має, зокрема, оцінити доводи відповідачки стосовно того, що повернення дитини до Сполученого Королівства загрожуватиме заподіянням їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Суди першої й апеляційної інстанцій дослідили висновки за результатами психологічних досліджень від 12 лютого 2013 року, 30 грудня 2013 року та 28 липня 2015 року. […] Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що суди першої й апеляційної інстанцій зробили їхні висновки, проаналізувавши показання допитаного в суді першої інстанції психолога, який пояснив, що проблем з адаптацією у дитини за місцем проживання та у дитячому садочку немає; дитина сприймає місце проживання в Україні постійним і комфортним для себе та своєї сім`ї; існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. […] За обставин цієї справи складені психологом як спеціалістом висновки є належними, допустимими та достатніми доказами. У Великої Палати Верховного Суду немає підстав не брати до уваги досліджені судами першої й апеляційної інстанцій докази, що мають значення для застосування пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджують наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Сполученого Королівства. […]У § 35 рішення ЄСПЛ вказав, що Верховний Суд не навів жодного аналізу тверджень відповідачки про відсутність у неї можливості поїхати зі своїм сином до Сполученого Королівства через проблеми зі здоров`ям, коштами та візою, хоча питання про можливе заподіяння шкоди дитині у випадку її повернення було пов`язане саме з розлученням відповідачки та дитини. […] Велика Палата Верхового Суду вважає, що факти, встановлені судами, а також наведені пояснення представника відповідачки підтверджують її доводи про відсутність у неї можливості вільно їздити до Сполученого Королівства у разі задоволення позову та розлучення із дитиною. За такої ситуації у суду тим більше немає підстав ставити під сумнів наявність ризиків, про які зазначив у письмових висновках психолог, допитаний у суді першої інстанції. Тому, враховуючи вказане, зміст рішення ЄСПЛ, факти, які встановили суди першої й апеляційної інстанцій, докази, які дослідили ці суди, а також пояснення сторін, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який не взяв до уваги відповідні доводи відповідачки, не є належно обґрунтованими. У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судами у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Сполученого Королівства. Висновки судів першої й апеляційної інстанцій ухвалені на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу їхніх вимог і заперечень, підтверджених відповідними доказами. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ. З огляду на встановлені судами першої й апеляційної інстанцій ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини. […] Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою». Відповідно до рапорту про фізичний, соціально-емоційний, розумовий, мовний розвиток та навички спілкування, а також про здібності та відношення до навчання після завершення підготовчої групи відносно [PERSON] , [INFO] , сформованої Дошкільним закладом ТОВ «Ther-Play», фізичний та психо-емоційний розвиток дитини відповідає віковій нормі. Розвиток (мислення, увага, пам`ять, уява) відповідає віковій нормі. Рекомендується відвідування студії з образотворчого мистецтва, спортивної секції з художньої гімнастики, у вільний від навчальної діяльності час (том 1 а.с. 29-30). Згідно зі звітом від 15.04.2021 року про оцінку психологічного стану дитини [PERSON] , [INFO] , рекомендовано періодичне спостереження та оцінка Аріни з метою спостереження розвитку психологічного та емоційного розвитку, потребує включення до програм з навчання управлінню власними емоційними переживаннями; продовжити спілкування [PERSON] з матір`ю тільки за її бажанням; створення безпечного, емоційного психологічного клімату, в якому немає місця невпевненостям, запобігання сімейних конфліктів; постійне проживання з батьком (том 1 а.с. 31) При цьому суд зазначає, що матеріали справи містять лише копії перекладу вищезазначеного рапорту та звіту від 15.04.2021р., проте копії відповідних документів на мові оригіналу позивачем не надано. Сторонами не спростовуються твердження, що в травні 2021 року відповідач з дитиною приїхали до міста Одеси, де наразі вони проживають разом із новим чоловіком відповідачки - [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить відповідачу та її новому чоловікові на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019 (том 1 а.с.127-135). При цьому судом встановлено, що [PERSON] навчається в 1Д класі ОЗОШ №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується довідкою від 04.11.2021 р. №379. Відповідно до довідки, наданої КЗПСО «Мистецька школа №2 ім. О.К. Глазунова м. Одеси», дитина навчається у фортепіанному відділі та художньому класі в КЗПСО «Мистецька школа №2 ім. О.К. Глазунова» в м. Одеса, вона соціалізувалася та має друзів серед однокласників, навчання не пропускає, школу відвідує регулярно, займається з задоволенням (том 1 а.с.142-143). Крім того, [PERSON] займається у школі мистецтв «WeArt» з 07.11.2020 року та відвідує заняття в групах «Акторська майстерність» та «Актобатика», також займалась підготовкою «Фортепіано» [PERSON] приходить на заняття в охайному зовнішньому вигляді та завжди з готовим домашнім завданням, завжди має з собою все необхідне для занять. За навчання дитини мама сплачує вчасно та заборгованості з оплати не має (том 1 а.с.144). Дитина забезпечена якісним медичним обслуговуванням, що підтверджується укладеною з сімейним лікарем декларацією № 0001-7571-1ЕАО та консультаційними висновками спеціалістів (том 1 а.с.145-149). Відповідач працює в Одеському національному академічному театрі опери та балету на посаді артистки-вокалістки (солістки) вищої категорії з 25.09.2018 по теперішній час, її заробітна плата є достатньою для забезпечення потреб дитини, що підтверджується довідками №92 від 07.09.2021 року та №73 від 08.09.2021 р. Новий чоловік відповідача [PERSON] також працює в Одеському національному академічному театрі опери та балету на посаді артиста-вокаліста (соліста), провідного майстра сцени з 03.10.2018 та має достатню заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками №91 від 07.09.2021 р. та №72 від 08 вересня 2021 р. (т.1 а.с.136-139). З матеріалів справи вбачається, що з місця роботи як відповідач, так і її новий чоловік характеризуються позитивно, що підтверджується відповідними характеристиками. На наркологічному та психіатричному обліку відповідач не значиться (том 1 а.с.140-141). Судом під час прийняття відповідного рішення взято до уваги інцидент від 29.11.2021 року, оскільки поніс за собою певні негативні наслідки. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №478486 від 29 листопада 2021 року о приблизно о 17.30 год [PERSON] за адресою: м. Одеса, площ. Тираспольська вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП (том 2 а.с.54-55). Матеріали справи містять пояснення свідка [PERSON] , викладача КЗПСО "Мистецька школа №2 Ім. О. К. Глазунова м. Одеси", згідно яких 29.11.2021 року приблизно о 17.30 год. він побачив машину (марки Ніссан, срібного кольору), у якої були заклеєні задні номери. Недалеко від машини знаходилась жінка із дитиною, у той момент до них підбіг чоловік і вирвав дитину із рук, після чого побіг у вищевказаний автомобіль і посадив дитину на переднє сидіння, чоловік сів за кермо (том 2 а.с.62). Згідно пояснень свідка [PERSON] , 29.11.2021 року біля 17:00 він знаходився по вулиці Дігтярній біля будинку №11 , де побачив, що між невідомим йому чоловіком і жінкою виник конфлікт, в ході якого чоловік намагався відібрати дитину у жінки, під час чого був застосований балончик з невідомою речовиною, де чоловік силою забрав дитину приблизно 6 років, яку посадив в свій автомобіль марки «Ніссан», срібного кольору д.н. [NUMBER] після чого [PERSON] намагався зупинити автомобіль іншим автомобілем, даний водій виїхав та направився в бік площі Льва Товстого (том 2 а.с.63). Наведені пояснення свідків підтверджуються наданими відповідачем відеозаписами (том 2 а.с.63-65). В результаті вказаних дій відповідач отримала хімічні опіки очей, що підтверджується численними медичними довідками (том 2 а.с.13-20). За заявою [PERSON] було відкрито кримінальне провадження 12021168500001043 за ч. 1 ст. 125 ККУ, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 30.11.2021 року (т.2 а.с.12). У цьому зв`язку суд, серед іншого, вважає, що загальна сімейна ситуація повинна розглядатися відповідно до обставин кожної справи. З цього приводу суд зазначає, що національні органи повинні провести поглиблене вивчення всієї сімейної ситуації і цілої низки факторів. Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява №14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування всіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватись дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного з батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Відповідно до консультативного висновку № 07/21-к за результатами психологічного обстеження дитини від 09.12.2021 року відповідно до якого [PERSON] розповіла, батько «взяв та хотів майже вкрасти», почав засовувати її до автомобілю, вона здійснювала опір, говорила батьку, щоб відпустив її, але той не відпускав. Також [PERSON] розповіла, що батька до своєї родини вона не включає, що її ставлення змінилося до нього «після того, що він натворив», що батько разом з [PERSON] використовували балончик, що рідина потрапила до очей не лише пані [PERSON] , але і самій [PERSON] . Згідно результатів висновку на цей час [PERSON] відчуває недовіру до батька, сприймає його як непередбачуваного, боїться втратити матір через дії батька. Ставлення дитини до матері є люблячим та довірливим. Дитина бажає проживати разом з матір`ю. Зміна місця проживання (переїзд від матері до батька), враховуючи прихильність дитини до матері, має високий потенціал психологічного травмування дитини. Для забезпечення психологічного добробуту дитини рекомендовано проживання дитини разом з матір`ю за умов виключення [PERSON] з конфлікту батьків, налагодження стосунків дитини з батьком за допомогою відеозв`язку, телефону тощо, після того, як стосунки будуть відновлені, можливі зустрічі за бажанням дитини на її умовах, виключити випадки агресивного відібрання дитини, через високий потенціал її психологічного травмування в таких обставинах (том 2 а.с.5-11). Суд застосовує вказаний консультативний висновок за результатами психологічного обстеження дитини у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами. Ризики психологічного травмування дитини мають пріоритетне значення при вирішенні відповідної справи. У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Разом із цим суд вважає за необхідно повторного наголосити, що при вирішення даної категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Суд наголошує, що принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. При цьому суд, ставиться з розумінням до предмету спору між сторонами, що виник у цій справі, дійшов висновку, що повернення дитини [PERSON] , [INFO] , наразі не відповідає інтересам дитини, оскільки негативні наслідки є доведеними. При цьому обом батькам, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно обопільно здійснювати права піклування дитиною та дійти певної домовленості щодо цього. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові в даному конкретному випадку є виправданою.

Outcome: dismissed