Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

Адвокат Панасенко П.П., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати виконавчий напис №7561 від 11 липня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 188 220 грн. 50 коп. таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем було вчинено Виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під № 7561, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 26 серпня 2011 року. 14 грудня 2017 року на підставі вказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 55379886, в рамках якого 07 червня 2018 року було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а 29.07.2021 року - постанову про арешт коштів боржника. Разом з цим представник зазначає, що виконавчий напис №7561 від 11.07.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем є таким, що не підлягає виконанню оскільки вчинений з порушенням вимог законодавства України, а саме Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1172. Окрім цього, виконавчий напис вчинено на вимоги, щодо яких пройшли строки позовної давності. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача - адвоката Панасенка П.П. надійшла заява, в якій останній просив судове засідання проводити за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду пояснення на позовну заяву, в якому не погодився з доводами позивача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. 23.11.2021 надійшли завірені копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис від 11.07.2017 за реєстровим №7561. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір № б/н. 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем було вчинено Виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під № 7561, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 26 серпня 2011 року. 14 грудня 2017 року на підставі вказаного виконавчого напису Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження № 55379886. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно з абз.2 ст.87 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання вимог ст.87 Закону України «Про нотаріат» Кабінетом Міністрів України 29 червня 1999 року винесено постанову № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Згідно з п.1 вказаної Постанови для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» перелік доповнено новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашений заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", зокрема п.2 вказаної Постанови. Вказана постанова Київського апеляційного адміністративного суду набрала законної сила та була обов`язковою для виконання з 22 лютого 2017 року. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду, яка у постанові по справі № 910/10374/17 від 21 вересня 2021 року дійшла висновку про те, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. З матеріалів справи вбачається, що договір № б/н від 26.07.2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» нотаріально не посвідчувався. Згідно з виконавчим написом № 7561 від 11 липня 2017 року виконавчий напис вчинено про стягнення заборгованості відповідно до умов Кредитного договору від 26.08.2011 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 30.06.2017 року. Отже, в порушення вимог п.2 постанови КМУ «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 Банком для вчинення виконавчого напису не було надано виписку по рахунку боржника, [PERSON] . Крім того, частиною 1 ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26.07.2011 року останній платіж за договором в сумі 300 грн. [PERSON] було внесено 06.01.2012 р. та з цього часу розпочався перебіг позовної давності, який закінчився 06.01.2015 р. Таким чином, в порушення вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат» АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису поза межами визначеного трирічного строку з дня виникнення права вимоги. Крім того, на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник не мав безспірну заборгованість перед стягувачем, заборгованість банком була розрахована не вірно та стягнута за виконавчим написом в більшому розмірі. Так, згідно з виконавчим написом № 7561 від 11 липня 2017 року заборгованість становить 188 220 грн. з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9727,18 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 164173,91 грн.; заборгованості з пені та комісії у розмірі 4880,34 грн;заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 8939,07 грн. Разом з цим, згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 16.08.2021 р. №CD1934AS6AH1FLSF за [PERSON] рахується заборгованість за Кредитним договором від 26.07.2011 року в сумі 11524,40 грн. Згідно з виконавчим написом № 7561 від 11 липня 2017 року підлягає стягненню заборгованість за відсотками в розмірі - 164 173 грн. 91 коп., заборгованості з пені та комісії у розмірі 4880,34 грн. [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначила, що бажає отримати кредитну картку «Універсальна». Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться у матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами від 22 жовтня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічні правові висновки виклав Верховний суд в постанові від 18 вересня 2019 року (справа № 219/3854/15-ц). Крім того, згідно з висновками щодо застосування норма права, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 з особи, яка отримала кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, тобто отримала кредитну картку, стягненню підлягає лише фактично отримана сума грошових коштів. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно нараховано та заявлено вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками в розмірі - 164 173 грн. 91 коп., а також за пенею та комісією у розмірі 4880,34 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 13 500, 00 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача у поясненнях на позовну заяву вказано, що обсяг матеріалів справи не є значним, і те що справа не відноситься до справ значної складності, судова практика за спорами про визнання виконавчого напису таким, що підлягає виконанню є сталою, з наданих разом з позовною доказів не можливо встановити встановити обсяг виконаних адвокатом послуг та їх вартість, у зв`язку з чим витрати на оплату правничої допомоги адвоката відповідно до положень ст.137 ЦПК України не можуть бути стягнуті в заявленому розмірі 13500 грн. оскільки є значно завищеними. Згідно ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1, п.2 ч.3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 910/12876/19. Так, в матеріалах справи міститься: ордер; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копія договору про надання правової допомоги від 05.08.2021 року, копія додаткової угоди погодження договірної ціни додаток до договору про надання правової допомоги від 05.08.2021, копії квитанцій від 05.08.2021 та 03.09.2021 до прибуткового касового ордера на загальну суму 13500 грн., розрахунок суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, за фактично надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 05.08.2021 р. з [PERSON] станом на 01.12.2021 року, акт приймання-передачі робіт з надання правничої допомоги по Договору про надання правової допомоги від 05.08.2021 р. Аналізуючи вартість та обсяг послуг які були надані позивачу по справі, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціну позову та значенням справи для сторони, суд не знаходить підстав для зменшення витрат на правову допомогу та знаходить їх співмірними. На підставі викладеного і

Outcome: approved