Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «ПУМБ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Аланд» та просить суд визнати такими, що не підлягають виконанню виконавчий напис № 4287, вчинений 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Хара Н.С. про стягнення з нього на користь відповідача АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № GP № 6413197 від 02.06.2014 в сумі 39 307,56 грн. та виконавчий напис № 940 вчинений 17 січня 2020 року приватним нотаріусом Хара Н.С. про стягнення з нього на користь відповідача ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості за кредитним договором в сумі 30 900,58 грн., посилаючись на відсутність правових підстав у нотаріуса на їх вчинення. В обґрунтування вимог зазначив, що жодних повідомлень чи документів ні від відповідача, ні від приватного нотаріуса він не отримував, як і не отримував жодних повідомлень про відступлення права вимоги від АТ Банк Ренгесанс Капітал» до ПАТ «ПУМБ» та до ТОВ "ФК"Аланд". До того ж з моменту виникнення права вимоги минуло більше трьох років, тому у нього є сумніви щодо перевірки нотаріусом наявності у боржника перед кредитором саме такої заборгованості, як і перевірки безспірності вимог. Враховуючи викладене, просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Зобовязано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Наталію Станіславівну надати суду належним чином завірені копії матеріалів нотаріальних справ щодо вчинення: виконавчого напису № 4287, вчиненого 23 травня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованості в сумі 39 307,56 грн. та виконавчого напису № 940 вчиненого 17 січня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості за кредитним договором в сумі 30 900,58 грн. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року забезпечено позов, шляхом зупинення примусового стягнення на підставі виконавчого напису № 4287, вчиненого 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною про стягнення із [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в сумі 39 307,56 грн., у виконавчому провадженні № 56678776, відкритому приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Вольф Т.Л. Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шагана О.А. копію виконавчого напису № 940, вчиненого 17 січня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості за кредитним договором в сумі 30 900,58 грн., на підставі якого приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 61385982. Витребувано у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. копію виконавчого напису № 4287, вчиненого 23 травня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором в сумі 39 307,56 грн., на підставі якого приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56678776. Витребувано з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» належним чином завірені копії: виконавчого напису № 4287, вчиненого 23 травня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором в сумі 39 307,56 грн., матеріалів, наданих нотаріусу для вчинення вищезазначеного виконавчого напису; Витребувано з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» належним чином завірені копії: виконавчого напису № 940, вчиненого 17 січня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості за кредитним договором в сумі 30 900,58 грн., матеріалів, наданих нотаріусу для вчинення вищезазначеного виконавчого напису. Ухвалою суду від 11 січня 2022 року розгляд справи ухвалено проводити в заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомили причин неявки. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його з позивачем відсутності, на позові наполягає. Відповідачі відзиву на позов не надали. Третя особа письмових пояснень до суду не надала. Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис № 4287 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № GP-6413197 від 02.06.2014, укладеним з АТ «Банк Ренесанс капітал», право вимоги за яким перейшло до ПАТ «ПУМБ». Стягнення заборгованості проводиться за період з 15 травня 2017 року по 15 травня 2018 року. Сума заборгованості складає 39 307,56 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 20 985,39 грн., прострочена заборгованість за комісією - 13 571,84 грн., прострочена заборгованість за процентами - 4 098,25 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту - 539,63 грн., строкова заборгованість за комісією - 110,64 грн., строкова заборгованість за процентами - 1,81 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату зі стягувача в сумі 430,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. 17 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис № 940 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості за кредитним договором № 92515024000 від 20.01.2014, укладеним з ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Аланд» на підставі договору відступлення права вимоги № 02/10/2019-ФА, укладеного 02 жовтня 2019 року. Стягнення заборгованості проводиться за період з 26.11.2017 по 29.11.2019. Сума заборгованості складає 30 600,58 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 26 268,89 грн., прострочена заборгованість за комісією - 4 116,09 грн., прострочена заборгованість за процентами - 215,60 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату зі стягувача в сумі 300,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника складає 30 900,58 грн. Відповідно до положень статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Щодо правового регулювання процесуального порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису та підстав визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Процедура вчинення виконавчих написів, чинна на момент вчинення спірного виконавчого напису, визначена в розділі 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція). Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750 св 20). Верховний Суд в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750 св 20) зазначив, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат». Отже, вирішуючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд враховує висновки й мотиви Верховного Суду, висловлені в в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750 св 20) та встановивши відсутність доказів направлення позичальниками як ПАТ «ПУМБ», так і ТОВ «ФК «Аланд» листів-вимог про повернення боргів та отримання боржником [PERSON] таких листів, про що зазначено позивачем в тексті позову та не спростовано відповідачами, суд дійшов висновку про те, що встановлена законом процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса не була дотримана (виконана) в обох випадках, а саме боржник не був повідомлений про вимогу повернути заборгованість, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню. При цьому суд зазначає, що у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджує безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). До подібних правових висновків дійшов також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), постанові від 25 березня 2019 року, у справі № 629/3881/16-ц, провадження № 61-31187св18. При цьому суд також бере до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), відповідно до якої вчиняючи 23 травня 2018 року та 17 січня 2020 року спірні виконавчі написи, приватний нотаріус Хара Н.С. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23, відповідно до якої у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При цьому доказів на спростування вищезазначеного відповідачами до суду не надано, ухвала суду від 30 квітня 2021 року в частині витребування доказів, приватним нотаріусом не виконана. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач як споживач послуг, відповідно до положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 614126св19) та від 12.08.2020 у справі № 638/6060/18 (провадження № 61-2657св19), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути їх з відповідачів на користь держави. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України). У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат та в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги № 15/21 від 26 січня 2021 року, акту прийому-передачі наданих послуг до договору, квитанції № 1 від 26.01.2021 про сплату [PERSON] суми 12 000,00 грн. за отримання правничої допомоги, ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. В тексті позовної заяви зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат - вартість витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн. Враховуючи викладене, надані позивачем письмові докази, оскільки відсутні заяви відповідачів про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати. Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 30 квітня 2021 р. протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved