Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 01.07.2021 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавеля О.О., в якому просила визначити додатковий строк для подачі [PERSON] до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , терміном в один місяць з часу набуття рішенням суду законної сили. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) 17.08.2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Відповідно до заповіту від 19.04.2019 року мати заповіла вказану квартиру позивачці. [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, згідно якого її прізвище при народженні [PERSON] , та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08.11.2012 року, згідно з яким позивачка змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу на [PERSON] . Для заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавеля О.О. Однак, листом від 15.06.2021 року №55/02-31 [PERSON] у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після матері [PERSON] було відмолено у зв`язку з тим, що позивака пропустила строк для звернення для прийняття спадщини після смерті спадкодавця та не може підтвердити факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, внаслідок чого позивач звернулася до суду для вирішення зазначеного питання. Строк позивачкою було пропущено у зв`язку з тим, що в листопаді 2020 року в неї була зламана рука з накладенням гіпсу на два місяці. Крім того, Кабінет Міністрів України постановою від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановив карантин на території України з 19.12.2020 року до 30.04.2021 року, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.5.2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених про епідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вказаними постановами бели, зокрема, введені обмеження щодо здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу і визначена в реєстраційних документах та такий транспортний засіб. У зв`язку з цим позивачці було дуже складно пересуватися містом у таких умовах із зламаною рукою. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 06.07.2021 року було відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Після надання особистих пояснень позивачкою подано заяву про подальший розгляд справи за її відсутності. Відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин; відзив відповідачкою не подано, у зв`язку з чим, за відсутності заперечень позивача проти такого вирішення справи, справа розглядається в порядку ст. 280 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі доказів, що є у справі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавеля О.О., у судове засідання не заявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) 17.08.2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Відповідно до заповіту від 19.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за №1678, спадкодавець [PERSON] заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] своїй донці [PERSON] [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, згідно якого її прізвище при народженні [PERSON] , та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08.11.2012 року, згідно з яким позивачка змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу на [PERSON] . Для заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавеля О.О. Однак, листом від 15.06.2021 року №55/02-31 [PERSON] у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після матері [PERSON] було відмолено у зв`язку з тим, що позивака пропустила строк для звернення для прийняття спадщини після смерті спадкодавця та не може підтвердити факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно довідки КНП «Міська лікарня №4» №218 від 15.10.2021 року [PERSON] перебувала на лікуванні з 10.11.2020 року по 28.12.2020 року. Крім того, Кабінет Міністрів України постановою від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановив карантин на території України з 19.12.2020 року до 30.04.2021 року, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.5.2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених про епідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» було рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, [PERSON] посилалася на те, що вона перебувала на лікуванні у період з 10.11.2020 року по 28.12.2020 року, крім того було запроваджено загальнонаціональний карантин у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у зв`язку із чим нотаріальні контори не працювали у звичайному, штатному режимі, що унеможливлювало для позивача подання заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , яка за життя склала заповіт на її ім`я, а згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справ № 6-496цс17, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З огляду на викладене, враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що [PERSON] з поважних причин у визначений законом шестимісячний строк після смерті матері не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому наявні правові підстави для визначення додаткового строку (один місяць) для подання заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного та

Outcome: approved