Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва до [PERSON] , [PERSON] із зазначеним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] вказував на те, що [INFO] померла його колишня дружина - [PERSON] , після якої відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати площею 46,3 кв.м, житловою площею 21,8 кв.м, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу. Вказана квартира була придбана під час перебування [PERSON] та позивача у шлюбі за спільні кошти подружжя. Однак, незважаючи на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири на ім`я їхнього сина [PERSON] та на Ѕ частину квартири на ім`я їхньої доньки - [PERSON] . Оскільки позивач не має можливості оформити належне йому право власності на частку в спільному майні подружжя в досудовому порядку, він змушений звернутись до суду із указаним позовом. На підставі наведеного, позивач просив визнати квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на майно - рівними. Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21.8 кв.м. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у держаного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. матеріали спадкової справи, заведеної після [PERSON] , що померла [INFO] . Також позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Крім того, позивач просив звільнити його від сплати судового збору. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 10 грудня 2019 року справу передано до провадження судді Бусик О.Л. Ухвалою судді від 11 грудня 2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви. 20 грудня 2019 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 26 грудня 2019 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову - відмовлено. 03 лютого 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що у 1980 році [PERSON] отримала квартиру з державного житлового фонду, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому вказану квартиру обміняла на однокімнатну та двокімнатну квартири. В однокімнатній квартирі почав проживати [PERSON] , а в двокімнатній - [PERSON] , [PERSON] та відповідач. 30 жовтня 1995 року [PERSON] придбав [PERSON] спірну квартиру, в якій вона почала проживати з 1995 року. В подальшому заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року за позовом [PERSON] , [PERSON] та її дочку - [PERSON] позбавлено права користування вказаною квартирою та знято з реєстраційного обліку, тому вона змушена була переїхати до матері та зареєструватись у спірній квартирі. В той же час, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2009 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В мотивувальній частині вказаного рішення було зазначено про відсутність спору щодо поділу спільного майна. Разом з тим, позивач не скористався вчасно своїм правом, передбаченим ст. 71 СК України щодо поділу майна подружжя. При цьому, відповідачі у справі не є суб`єктами правовідносин у спорах такого характеру, тому підстави для пред`явлення до них позову відсутні. 12 лютого 2020 року [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому вказав на те, що до вимоги про поділ майна заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність в три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Так, дійсно під час розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не було спору щодо поділу майна подружжя, оскільки [PERSON] не заперечувала факт належності спірної квартири до спільного майна подружжя. Натомість порушення прав позивача на належну йому частку у спільній сумісній власності подружжя відбулось в результаті нотаріального оформлення відповідачами своїх прав на спадкове майно після смерті їх матері - [PERSON] . Відтак права позивача порушені саме відповідачами, а тому строк звернення до суду не пропущений і позов пред`явлений до належних відповідачів. 21 лютого 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач придбав спірну квартиру за власні кошти, в знак подяки за те, що його мати розміняла трикімнатну квартиру на дві квартири, в одній із яких почав проживати відповідач зі своєю сім`єю. Вказану квартиру було придбано у друга дитинства [PERSON] . [PERSON] проживала у спірній квартирі сама, що підтверджується договором про утримання будинку та прибудинкової території від 20 грудня 1995 року. Таким чином, [PERSON] не проживав у спірній квартирі та ніколи не був у ній зареєстрований, спільного домашнього господарства з нею не вів. Крім того, [PERSON] продав квартиру на [ADDRESS] , попередньо позбавивши права користування свою дочку та онуку, яку він отримав після обміну трикімнатної квартири та придбав квартиру на [ADDRESS] , в якій проживає на сьогоднішній день. Таким чином, спірна квартира була придбана фактично за власні кошти відповідача, що виключає належність її до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки шлюб між ними було розірвано у 2009 році, а з позовом позивач звернувся у жовтні 2019 року. Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. 28 квітня 2020 року від представника позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача до залучення до участі у справі правонаступника. Ухвалою судді від 26 травня 2020 року провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю позивача. 29 грудня 2020 року від представника правонаступника позивача [PERSON] надійшло клопотання про поновлення провадження у справі. Ухвалою судді від 19 січня 2021 року провадження у справі поновлено. 24 лютого 2021 року від [PERSON] надійшла заява про зміну підстави позову. Так, у зв`язку зі смертю [PERSON] до його дружини - [PERSON] перейшли майнові права, в тому числі право власності на частку в праві спільної сумісної власності подружжя на майно, як до єдиної спадкоємиці на підставі ст. 1226 ЦК України. За життя [PERSON] склав заповіт на ім`я своєї дружини - [PERSON] . До спадкової маси входить і частка в спільній сумісній власності подружжя в квартирі [ADDRESS] , яка була придбана в шлюбі [PERSON] та [PERSON] . З огляду на зміну фактичних обставин у справі, змінилась і підстава позову, оскільки [PERSON] , як спадкоємця померлого [PERSON] , набуває право на судових захист її порушених прав в порядку спадкування, а не як учасник спільної сумісної власності подружжя на майно. На підставі викладеного, [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати частки [PERSON] та [PERSON] рівними. Визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м становить Ѕ. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шершун Наталії матеріали спадкової справи № 9/2020 (номер спадкової справи у Спадковому реєстрі: 66594860), відкритої після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року залучено [PERSON] до участі у справі, як правонаступника [PERSON] у якості позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та її представника та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 26 грудня 1961 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дітей [PERSON] та [PERSON] 30 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 01 липня 2010 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] (після укладення шлюбу прізвище - [PERSON] ). 12 травня 2015 року [PERSON] склав заповіт, згідно з яким заповів своїй дружині [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на час його смерті і на що він за Законом матиме право. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . 18 квітня 2019 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. видала [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом по Ѕ частині на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 24 лютого 2021 року [PERSON] як правонаступник померлого [PERSON] подала заяву про зміну підстави позову, в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати частки [PERSON] та [PERSON] рівними. Визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м становить Ѕ. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину [NUMBER], видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Як на обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала на те, що вона як спадкоємець померлого [PERSON] набуває право на судовий захист її порушених прав в порядку спадкування, а не як учасник спільної сумісної власності подружжя. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). В той же час слід зазначити, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Ураховуючи наведене, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Таким чином, на момент звернення [PERSON] до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] вже померли, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна за померлими особами. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду. Разом з тим, як вже установлено судом договір купівлі-продажу спірної квартири укладено [PERSON] 30 жовтня 1995 року, отже в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС Української СРС, а саме ст.ст.22, 28, 29 КпШС Української РСР. Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС Української СРС про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що розірвали шлюб встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки. За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України) власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. При цьому, чинним законодавством не передбачено можливість видачі колишньому чоловікові / дружині, які померли, свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, шлюб між якими припинився внаслідок розірвання. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи наведене, підстави для задоволення позову - відсутні. На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та

Outcome: dismissed