Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

23.11.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якій просила шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 30.09.2017 року, розірвати. В обґрунтування своїх вимог про розірвання шлюбу вказала, що 30 вересня 2017 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] .. Шлюб між ними виявився не вдалим, подружні стосунки не склалися. Шлюбні відносини між ними фактично припинені з червня 2021, спільне господарство не ведуть, разом не проживають. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. На примирення не згідна. Крім того позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своїх вимог про стягнення аліментів вказала, що від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею і перебуває на її утриманні. Їх донька являється дитиною-інвалідом та потребує як більшого матеріального забезпечення, так і більшої уваги та постійного домашнього догляду. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання їх неповнолітньої доньки не надає. Позивачка та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у наданому до суду відзиві зазначив, що проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечує. Щодо позовних вимог про стягнення з нього аліментів вказав, що не заперечує про стягнення з нього аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2017 року сторони зареєстрували шлюб, про що Лубенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зроблено відповідний актовий запис за № 315 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Мета подальшого спільного життя подружжя та збереження родини відсутня. Стаття 21 Сімейного Кодексу України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України. Статтею 110 Сімейного Кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. На вимогу ст. 111 Сімейного Кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач та відповідач однією сім`єю не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Суд приймає до уваги те, що позивач позов про розірвання шлюбу підтримала, а відповідач визнав позов і не заперечує проти розірвання шлюбу. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки між сторонами втрачено взаєморозуміння, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя. Таким чином, заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, а шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, то згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Разом з тим, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, половину судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 454,00 гривні, покладається на відповідача з урахуванням приписів ч.1 ст.142 ЦПК України. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд дійшов наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2018 року Лубенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, [INFO] народилась [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис за №88, батьками якої є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). Відповідно довідки голови житлово-будівельного кооперативу «Пролісок» Бутрим Ю.С. від 21.10.2021 року [PERSON] не зареєстрований і не проживає за адресою [ADDRESS] . Матеріальної допомоги дитині як батько, чоловік не надає. (а.с. 8). [PERSON] , [INFO] , потребує домашнього догляду з 26.09.2021 року, що підтверджується довідкою про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді №3/61 від 27.09.2021 (а.с. 9). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15травня 2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. ст. 180-183 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Крім того, відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України та як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, позицію позивачки, те, що відповідач є фізично здоровою особою, працює, інвалідності не має, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу дитині. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved