Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

30 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом, в якому просив скасувати обтяження у виді арешту на нерухоме майно, а саме з житлового будинку [ADDRESS] . 20 жовтня 2021 року позивач уточнив позовну заяву та на підтвердження позовних вимог посилається на те, що 15 квітня 2002 року Миргородський районний суд Полтавської області виніс ухвалу по кримінальній справі, яким наклав арешт на його власне майно: житловий будинок [ADDRESS] . Дана ухвала суду вступила в законну силу і була виконана одразу. 22 лютого 2005 року Перша Миргородська нотаріальна контора зареєструвала вказаний тип обтяження № 1701792 у виді арешту зазначеного будинку. У 2002 році його притягували до кримінальної відповідальності та в 2005 році в Миргородському районному суді Полтавської області розглядалася кримінальна справа, за результатом якої 12 липня 2005 року за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, справа № 1-95, 2015 року він був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі амністії. При цьому на нього не накладалися будь - які стягнення. З метою розпорядження майном він змушений звернутись до суду з даною позовною заявою про скасування заборони з майна. Ухвалою судді від 05.07.2021 відкрито провадження по вищезазначеній справ та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління національної поліції в Полтавській області. 13 липня 2021 року представник відповідача Першої миргородської державної нотаріальної контори подав відзив, в якому вказував, що з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Перша миргородська державна нотаріальна контора виконувала функції державного Реєстратора, які покладені на неї Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Вважає, що дії Першої миргородської державної нотаріальної контори щодо внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт не були протиправними, та вважає, що позовні вимоги до Першої миргородської державної нотаріальної контори задоволенню не підлягають. Окрім того, згідно положень ст. 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний Реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного рішення суду формує та реєструє необхідну заяву або реєструє рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи рішення суду про скасування відповідного рішення суду. Отже відповідний державний реєстратор Миргородської міської ради, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав вносить відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно про звільнення майна з-під арешту, а не державна нотаріальна контора. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Представник відповідача Першої миргородської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій підтримав поданий відзив, просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с. 51). Представник відповідачаГоловного управління Національної поліції в Полтавській області в судове засідання не з`явився, про дату, чавс та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 55). Заслухавши позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28.09.1987 за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6). Згідно з Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено обтяження:реєстраційний номер обтяження 42070151 (до 01.01.2013 р. 1701792); тип обтяження: арешт; зареєстровано: 22.02.2005 реєстратором Перша миргородська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: ухвала, б/н, 15.04.2002, видавник: Миргородський районний суд; об`єкт обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 1,2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 9 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону країни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач у встановленому законом порядку має намір розпорядитися своїм майном, однак накладена заборона на майно порушує його права, як власника, тому він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпоряджання своїм майном, що врегульовано ст. 391 ЦК України. Іншого способу зняти наявну заборону немає. Отже, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved