Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

18.05.2021 року до Оратівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Оратівської селищної ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов обґрунтовано тим, що 12.06.2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено усний та нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, який належав померлій [INFO] [PERSON] , яка при житті не виготовила відповідних технічних документів та не отримала свідоцтва про право власності на цей будинок. Відповідач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернулась у встановлений законом шестимісячний строк до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на цей будинок через відсутність правовстановлюючих документів, про що не повідомила позивача при укладенні вказаного договору купівлі-продажу та отримання від позивача грошових коштів. Позивач дізналась про відсутність у [PERSON] документів лише влітку 2018 року, коли вирішила переоформити цей будинок. Відсутність свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно відповідно до ст. 1296 ЦК України не позбавляє [PERSON] права на спадщину, яким вона на даний час не бажає скористатись, продавши позивачу житловий будинок по [ADDRESS] без відповідних правовстановлюючих документів. Інших спадкоємців за законом чи заповітом після смерті [PERSON] , які б претендували на житловий будинок з надвірними будівлями, немає. В підтвердження договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та отримання від позивача згідно даного договору грошових коштів в сумі 7000 грн, [PERSON] написала розписку. Про підтвердження вчиненого договору купівлі-продажу свідчить також те, що позивач з 2010 року проживає в даному будинку та користується земельною ділянкою площею 0,35 га. З того часу позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним нерухомим майном. Виготовила на підставі зазначеного договору купівлі-продажу технічний паспорт на будинок по [ADDRESS] . Отже, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю. Ухвалою суду від 09.06.2021 року відкрито провадження у справі № 141/334/21 та призначено підготовче судове засідання на 15.07.2021 року. Підготовче судове засідання, призначене на 15.07.2021 року, не відбулось та було відкладено на 12.08.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді. Ухвалою суду від 12.08.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 141/334/21 на тридцять днів з ініціативи суду, оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні та призначено справу до розгляду на 07.09.2021 року. Судове засідання, призначене на 07.09.2021 року, було відкладено на 30.09.2021 року, за клопотанням представника позивача. Судове засідання, призначене на 30.09.2021 року, було відкладено на 04.11.2021 року, у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 04.11.2021 року відмовлено в прийнятті визнання позову відповідачами по справі № 141/334/21 та продовжено судовий розгляд справи. Крім того, ухвалою суду від 04.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 141/334/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 02 грудня 2021 року. Судове засідання, призначене на 02.12.2021 року, було відкладено на 05.01.2022 року, за клопотанням позивача. В підготовче судове засідання 05.01.2022 року відповідач - Оратівська селищна рада Вінницької області, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце судового засідання, не з`явилася, повноважного представника до суду не направила. При цьому, в матеріалах справи міститься заява Оратівської селищної ради Вінницької області № 1394/04-02 від 21.07.2021 року, згідно якої остання просить суд розгляд справи здійснювати без участі представника селищної ради. Також в підготовче судове засідання 05.01.2022 року відповідач - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, день та місце судового засідання, не з`явилася. При цьому, 18.10.2021 року на адресу Оратівсього районного суду Вінницької області надійшла заява відповідача [PERSON] від 11.10.2021 року про розгляд справи без участі відповідача. В судовому засіданні 05.01.2022 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Вдовиченко В.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові та просили суд позов задовольнити повністю. Окрім того, представник позивача зазначив, що надані докази свідчать про те, що [PERSON] придбала у [PERSON] без нотаріально посвідченого договору житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач проживає в даному будинку з 2010 року, провела капітальний ремонт будинку, користувалася земельною ділянкою площею 0,35 га, сплачувала всі комунальні платежі та податки за земельну ділянку. Також пояснив, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] та оформила право власності лише на земельну частку (пай), інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 18.05.2017 року у справі № 141/403/17. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника адвоката Вдовиченко В.І., розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.02.1959 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , у графі «Мати» записано [PERSON] . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 16.09.1978 року, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 16.09.1978 року, прізвище дружини після укладення шлюбу змінено на [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.02.2000 року, [PERSON] померла [INFO] , про що 17.02.2000 року виконавчим комітетом Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, складено відповідний актовий запис № 07. Згідно довідки № 67 від 07.09.2021 року, виданої Якимівським старостинським округом № 26 Оратівської селищної ради, відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Якимівської сільської ради за № 10 особовий рахунок № [NUMBER] померла [PERSON] , яка народилася [INFO] в с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області на день смерті [INFO] була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] . На день смерті за вказаною адресою осіб, які були зареєстровані з спадкодавцем не значиться. Також як вбачається з довідки № 66 від 07.09.2021 року, виданої Якимівським старостинським округом № 26 Оратівської селищної ради, присадибна земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,35 га, згідно рішення 2 сесії 2 скликання Якимівської сільської ради від 15.02.1995 року приватизована [PERSON] , правовстановлюючі документи не виготовлені. Відповідно до виписки № 68 з погосподарської книги № 10 виконавчого комітету Якимівської сільської ради за 1996-2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] від 07.09.2021 року, виданої Якимівським старостинським округом № 26 Оратівської селищної ради, житловий будинок в [ADDRESS] належав на день смерті [INFO] [PERSON] . Згідно розписки від 12.06.2010 року [PERSON] одержала грошові кошти в сумі сім тисяч гривень від громадянки [PERSON] , в присутності свідків, за житловий будинок матері [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Претензій на проживання в даному будинку і користування земельною ділянкою розміром 0,35 га до [PERSON] не буде. Відповідно до довідки № 70 від 07.09.2021 року, виданої Якимівським старостинським округом № 26 Оратівської селищної ради, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] за оформленням спадщини на житловий будинок в [ADDRESS] , до Якимівського старостинського округу звернень не було. Як вбачається з повідомлення в.о. завідувача Оратівською державною нотаріальною конторою Манус В.В. № 230/01-16 від 01.07.2021 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65381520 від 30.06.2021 року, спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилася. Згідно довідки № 69 від 07.09.2021 року, виданої Якимівським старостинським округом № 26 Оратівської селищної ради, [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] , користується земельною ділянкою та сплачує земельний податок. При цьому, звертаючись до суду із позовом, [PERSON] стверджує, що вона відкрито та безперервно володіє житловим будинком з господарськими будівлями з 2010 року до теперішнього часу, а тому просить визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Як встановлено судом, власником спірного житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , була [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується випискою № 68 від 07.09.2021 рокуз погосподарської книги № 10 виконавчого комітету Якимівської сільської ради за 1996-2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] спадкоємцем її майна є відповідач [PERSON] , яка звернулась до Оратівського районного суду Вінницької області з позовною заявою до Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання прав на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом. Зокрема, рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 18.05.2017 року, встановлено факт, що має юридичне значення, про те, що [PERSON] , яка померла [INFO] дійсно належить сертифікат на право земельну частку (пай) серії ВН №0139746 від 08.07.1997 року та яка є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Визнано за [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай) площею 3,60 га, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0139746 від 08.07.1997 року виданого Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області, розташовану на території Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, як вбачається із матеріалів справи та й не заперечується самими сторонами, позивач [PERSON] придбала без нотаріального оформлення у відповідача [PERSON] спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надано суду розписку від 12.06.2010 року, згідно якої [PERSON] отримала грошові кошти в сумі сім тисяч гривень від громадянки [PERSON] за вказаний житловий будинок. Враховуючи зазначене, суд констатує, що відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно не має власника. Доводи позивача щодо належного користування майном, проведення в будинку капітального ремонту, а також оплати комунальних послуг, податку за земельну ділянку не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Посилання позивача на придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено і судом не встановлено. Таким чином, укладення між [PERSON] та [PERSON] усної угоди купівлі-продажу, на підтвердження якої відповідачем надано письмову розписку про сплату коштів за спірний будинок, факт отримання [PERSON] коштів від позивача, а також проживання позивача у цьому будинку, не можуть слугувати правовими підставами набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно положень статті 344 ЦК України, оскільки безтитульність та добросовістність як початковий елемент заволодіння спірним майном була відсутня у даних правовідносинах, так як позивач при вселенні до спірного будинку знала про те, хто був його власником, та факт придбання позивачем спірного житлового будинку на підставі розписки свідчить про наявність договірних відносин між сторонами. При цьому, суд зауважує, що під час розгляду справи позивач не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18 (провадження № 61-8902св20). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вказане, за результатами встановлених обставин справи та досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи, а також в аспекті застосування ст. 344 ЦК України, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2 у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed