Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

16.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про визнання відповідачки такою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що у вищевказаній квартирі відповідачка не проживає, її особисті речі відсутні. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2002 року виданого Фондам комунальної власності Миколаївської міської ради та зареєстрованого 17.02.2003 року Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" за №16045, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] була також зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] , яка не є власником зазначеної квартири та не є членом сім`ї позивачки. Реєстрація відповідачки в даній квартирі створює незручності власниці житла щодо користування та розпорядження своєю власністю. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 17.06.2021 року матеріали справи передано на розгляд судді. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.06.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва 28.07.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.01.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, встановлено наступне. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2002 року виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради та зареєстрованого 17.02.2003 року Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" за №16045, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м., на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до акту від 08.06.2021 року про непроживання особи за місцем реєстрації засвідчено, що [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає по [ADDRESS] з травня 2013 року. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1973 року проживає в сусідній квартирі з позивачкою - [ADDRESS] . Весь час, скільки себе пам`ятає, в квартирі [ADDRESS] проживає позивачка. Приблизно 8 років тому відповідачка [PERSON] виїхала з квартири [ADDRESS] та забрала всі свої речі. Після смерті сина позивачки - [PERSON] , вона проживає в квартирі [ADDRESS] одна. Свідок [PERSON] пояснила, що проживаю в сусідньму з позивачкою будинку у них спільний двір та вікна з її квартири виходять на вікна квартири позивачки. З 2011 року відповідачка [PERSON] проживала разом з сином позивачки в її квартирі - [ADDRESS] . Останній раз бачила відповідачку в 2013 році, вона вивозила свої речі з квартири позивачки, після того жодного разу відповідачку не бачила. На даний момент позивачка проживає в квартирі [ADDRESS] одна. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved