Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.06.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.10.2019 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина мешкає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Останнім часом відповідач на згоден з тим, що дитини мешкає з позивачем, тому позивач звернулась до суду з позовом для визначення місця проживання дитини разом з нею. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 10.06.2021 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.11.2021 року було закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд за його відсутності не надав. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту служб, при винесені рішення просить врахувати інтереси малолітньої дитини. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.06.2011 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.10.2019 року, яке набуло законної сили. [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2012 року. Позивач [PERSON] є власником 20/100 часток у справі спільної власності на житловий будинок [ADDRESS] , з відповідною часткою надвірних будівель та споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Службою у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради обстежено умови проживання [PERSON] , 2011р.н., та [PERSON] за адресю: [ADDRESS] . Позивачем [PERSON] створені для дитини належні житлово-побутові умови для розвитку та проживання, що підтверджується наданим до суду актом обстеження умов проживання від 26.07.2021р., складеного Службою у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, згідно якого обстежено умови проживання [PERSON] , 2011р.н., та [PERSON] за адресю: [ADDRESS] . Згідно довідки КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» від 20.05.2021р № 4789 позивач [PERSON] , 1987р.н., впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не зверталась, на обліку не перебуває. Згідно довідки КНП «Обласний наркологічний диспансер» від 17.05.2021р № 1173 позивач [PERSON] , 1987р.н.,на диспансерному(профілактичному) обліку не перебуває. Відповідно до Довідки Харківської загальноосвітньої школи І-III ступенів № 134 від 19.05.2021р. № 606 дитина - [PERSON] навчається в 4-Б класі даної школи з 1 класу. Зі слів класного керівника 4-Б класу, лише [PERSON] підтримує контакт з вчителями, батько учня [PERSON] батьківськи збори не відвідував,з класним керівником з приводу успіхів навчання його дитини не спілкувався. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.08.2021 №452, встановлено, що за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Суд вважає вказаний висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а тому погоджується із зазначеним висновком. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.08.2021 №452, відповідно до вимог ст.. 171 СК України було проведено співбесіду з малолітнім [PERSON] , [INFO] , під час якої дитина пояснила, що хоче мешкати з матір`ю, а з батьком інколи бачитись. Таким чином, суд встановив, що у матері наявні всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, а також, враховуючи інтереси самої дитини, сталі соціальні зв`язки дитини, оскільки дитина з народження проживає з матір`ю, її психологічний стан, та згоду на це батька дитини, тому суд приходить до висновку про доцільність проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп. Згідно копії пенсійного посвідчення серія [NUMBER] відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Тобто, на підставі вищевказаної норми закону відповідач звільнений від сплати судового збору. Оскільки відповідача [PERSON] звільнено від сплати судового збору, то судові витрати зі сплати судового збору компенсації відповідачем не підлягають.

Outcome: approved