Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» звернулась до суду 20.08.2015 року із даним позовом, в якому просить стягнути достроково солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість станом на 06.08.2015 року у розмірі 89751,27 дол. США за кредитним договором № 804/6/08/2005/840к/712 від 08.08.2005 року, додаткової угоди № 1 від 14.05.2009 року. Позов мотивований наступним. Між ПАТ КБ «Надра» на [PERSON] укладено кредитний договір. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та [PERSON] укладено договір поруки. Крім того укладено договір поруки з Приватною фірмою «Матіас». Умови договору не виконуються, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. 07.09.2015 року відкрито провадження у даній справі ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона. 01.02.2016 року ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона прийнято дану справу до провадженні іншим складом суду. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2016 року вбачається, що визначено новий склад суду в Херсонському міському суді Херсонської області. 15.09.2016 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження № 196/2016 від 15.09.2016 року, визначено новий склад суду. 11.07.2016 року відбувся автоматизований розподіл справи та визначено новий склад суду. 20.10.2016 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження № 967 від 19.10.2016 року, визначено новий склад суду. 08.12.2017 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження № 3529/17 від 08.12.2017 року, визначено новий склад суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2017 року прийнято дану справу до провадження. 27.07.2018 року представником [PERSON] адвокатом Дудченко В.М. подано відзив. З якого вбачається, що відповідач заперечує факт отримання кредиту та обставини позову. В задоволенні позову просить відмовити. 07.04.2020 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження № 01-09/2607/20 від 07.04.2020 року, визначено новий склад суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.04.2020 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання. 08.09.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 13.11.2020 року до суду надійшла заява про заміну сторони правонаступником. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.11.2020 року замінено позивача на правонаступника ТОВ «»Фінансова компанія «Довіра та гарантія». В судовому засіданні 20.05.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. На запитання представника відповідача пояснив, що вважає, що кредитні кошти відповідачу [PERSON] видавались, видача коштів за кредитним договором підтверджується матеріалами справи. Зазначив, що не знає в якій валюті отримував кредитні кошти відповідач. В письмових поясненнях, які отримані судом 23.06.2021 року, представник позивача зазначив, що вважає, що [PERSON] отримав кредит, оскільки є в матеріалах справи розрахунок заборгованості, який вказує про рух коштів. Крім того, відповідач 13.05.2009 року звертався до банку із заявою про перерахунок графіку погашення кредиту. В судовому засіданні 25.10.2021 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дудченко В.М. пояснив, що позовні вимоги не визнає. Не заперечував факт підписання договору кредиту, факт підписання заяви-анкети. Заперечував факт отримання кредитних коштів, вказав на відсутність таких доказів. Зазначив, що йому невідомо, щодо сплати коштів, відповідно до розрахунку до позову. В судовому засіданні 25.10.2021 року суд, ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання визнав явку представника позивача в судове засідання обов`язковою, за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Дудченко В.М. В судове засідання 13.01.2022 року представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що подавались письмові пояснення, позовні вимоги підтримує. В судове засідання 13.01.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дудченко В.М. не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судові задання не з`являвся, про час та дату розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача ПФ «Матіас» в судові задання не з`являвся, про час та дату розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, відсутні перешкоди для розгляду справи. Отже, учасники справи на власний розсуд розпорядилися своїми правами, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Клопотань не подано. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд був зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.\~ В копії кредитного договору № 804/6/08/2005/840к/712 від 08.08.2005 року зазначено, що ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] уклали даний кредитним договір. У п. 1.1. даного договору зазначено, що Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 120000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених договором. До позовної заяви долучено розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 804/6/08/2005/840к/712 від 08.08.2005 року станом на 06.09.2015 року. Також до позову долучено Додаткову угоду № 1 від 14.05.2009 року про зміну пункту договору. ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] уклали договір поруки від 08.08.2005 року про забезпечення зобов`язань за кредитним договором, що вбачається з копії договору поруки. Відповідно до копії договору поруки від 08.08.2005 року, ВАТ КБ «Надра» та ПФ «Матіас» уклали даний договір в рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором. До письмових пояснень представником позивача долучено копію заяви від імені [PERSON] від 13.05.2009 року про перерахунок графіку погашення кредиту за кредитним договором від 08.08.2005 року. Суд враховує, що банк (фінансова установа) є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Посилання представника позивача на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, є внутрішнім документом банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи отримав кредитні кошти [PERSON] за кредитним договором № 804/6/08/2005/840к/712 від 08.08.2005 року. Суд не може рахувати як доказ визнання відповідачем факту отримання кредитних коштів за даним договором копію заяви від 13.05.2009 року на ім`я Банку від імені [PERSON] про перерахунок графіку погашення кредиту. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі\~№161/16891/15-ц). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір\~є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі\~№342/180/17\~та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.\~№ 6-16цс15. Єдиним допустимим\~доказом отримання\~готівкової іноземної валюти\~позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 29.05.2019 року у справі\~№539/1582/16-ц\~(ЄДРСРУ № 82308325). Таким чином судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання коштів [PERSON] від ВАТ КБ «Надра» за кредитним договором №804/6/08/2005/840к/712 від 08.08.2005 року. Враховуючи даний факт, суд вважає позовні вимоги до відповідача [PERSON] необґрунтованими та не доведеними. Оскільки позовні вимоги про стягнення коштів з майнових поручителів [PERSON] та ПІ «Матіас» є похідними від правовідносин пов`язаних з кредитним договором та пов`язані з фактом порушення умов договору позичальником, то вони також є необґрунтованими. Факт порушення умов кредитного договору позичальником не доведено. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цілому задоволенню не підлягають. \~

Outcome: dismissed