Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку з 2018 року зареєстрована її племінниця [PERSON] зі своїми дітьми: неповнолітнім [PERSON] та малолітнім [PERSON] , які ніколи не проживали і не проживають в даному будинку, комунальні платежі не сплачують, не беруть участі в утриманні житла. У 2008 році відповідачка [PERSON] переїхала до Португалії на постійне місце проживання, де і народжувала дітей. На даний час зв`язок між ними втрачено. Оскільки в добровільному порядку відповідачка не бажає знятися з реєстраційного обліку в будинку, позивачка звернулася до суду з даним позовом і просить визнати відповідачку [PERSON] та її дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 23.11.2021 судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Таращанської міської ради Київської області, як орган опіки та піклування, якому доручено подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання даного спору /а.с.45-47/. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що вона є власницею будинку [ADDRESS] . У 2018 чи 2019 році вона прописала в цьому будинку свою племінницю [PERSON] та двох її неповнолітніх дітей. Фактично вони в будинку ніколи не жили, оскільки ще у 2006 році відповідачка виїхала в Португалію, народила там обох синів і мешкає там дотепер. Наразі зв`язок між ними втрачений і виписати племінницю та її дітей у позасудовий спосіб вона не може, а тому просить суд задовольнити її позов повністю. Відповідачка [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] , в судові засідання двічі - 17.12.2021 та 11.01.2022 - не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства. В матеріалах справи містяться конверти з відмітками про їх повернення у зв`язку з відсутністю відповідача за вказаною адресою, що згідно положень п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК є днем вручення судової повістки /а.с.62,73/. Отже, відповідачка [PERSON] повідомлена про розгляд справи, призначений на 11 січня 2022 року, належно і завчасно відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Жодних заяв чи клопотань від відповідачки на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачкою не подано. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки належним чином повідомлена відповідачка [PERSON] не з`явилась в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надавши відзив, а позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти заочного вирішення справи, - суд вважав за необхідне провести заочний розгляд даної справи. Ухвалою суду від 11 січня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи і ухвалення рішення при заочному розгляді справи проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Таращанської міської ради Київської області та виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с. 70, 71), причини їх неявки суду невідомі. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку серії АВО № 836221 від 27 грудня 2000 року, зареєстрованого з реєстрі за № 3413 /а.с.12/. Відповідно до рішення про інвентаризацію будинків населеного пункту с. Плоске за № 31 від 22.08.2018 у зв`язку з інвентаризацією житлових будинків населеного пункту с.Плоске вирішено присвоїти житловому будинку, що розташований в [ADDRESS] , що відповідає дійсності, власником якого є [PERSON] /а.с.15/. Також [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Плосківської сільської ради 23 сесії 06 скликання № 164 від 18.09.2012, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 902857 від 29.12.2012 /а.с.14/. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Таращанської міської ради 11.11.2021 за № 122-12-07 вих-20, до складу сім`ї /зареєстрованих/ за адресою: [ADDRESS] входять: племінниця [PERSON] , [INFO] , онуки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с.17/. 03.11.2021 комісією у складі депутата Таращанської міської ради Луб`яного О.В., старости с. Плоске - Мокляка О.М. складено акт 11-14/45-12 про фактичне проживання (не проживання) особи на території Таращанської міської територіальної громади за адресою: [ADDRESS] , згідно якого відповідачка [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] в будинку за вказаною адресою не проживають /а.с.16/. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) виснувала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірному житлі та ніколи там не проживала, фактично мешкає на території іншої держави (Португалія), відтак, має інше місце проживання. Доказів того, що відповідачка має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивачки, як власниці житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачки відсутні. Водночас, вирішуючи питання щодо визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки неповнолітня чи малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі N 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі N 206/3425/18 (провадження N 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] та малолітній [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Несплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі № 755/16152/16-ц від 09.09.2020. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. За положеннями ч.ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги заяву виконавчого комітету Таращанської міської ради як органу опіки і піклування від 10.01.2022 про неможливість надання останнім висновку щодо розв`язання даного спору, суд висновує про необґрунтованість вимоги позивачки щодо визнання неповнолітніх [PERSON] , 2007 р.н., і [PERSON] , 2013 р.н., такими, що втратили право на користування житлом. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивачка не просить стягнути на її користь судові витрати по сплаті судового збору, суд,

Outcome: partial