Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач) та неповнолітньої [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє [PERSON] ,про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та просила суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] , її чоловікові [PERSON] та їх сину [PERSON] на підставі Договору обміну квартир від 13.04.2002 року. У 2018 році їх син із сім`єю виїхав за межі України, тому з 2018 року відповідач з дочкою у квартирі не проживають та не з`являються. Весь цей час жодних перешкод у користуванні квартирою не чинилось. Квартиру відповідач покинула добровільно. Тому, просить суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням вищевказаної квартири. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином - шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, що відповідає положенням частини 11 статті 128 ЦПК України. Від представника третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Металургійної районної у місті ради надійшла заява про розгляд цивільної справи без особистої участі представника, рішення винести на розсуд суду. Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відзиву на позовну заяву до суду від відповідача не надходило. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , відповідно до довідки з реєстру територіальної громади міста Кривого Рогу (а.с.36). Встановлено, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Договору обміну квартир від 13.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавиціною Н.В. , реєстровий номер У-577 (а.с.9). До матеріалів спраив долучено Карти Побуту Республіки Польща, видані на імя [PERSON] та [PERSON] у квітні 2019 року (24,25). Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривий Ріг від 15 грудня 2020 року у справі № 210/3865/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.11-12). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривий Ріг від 12 травня 2021 року у справі № 210/3960/20 задоволено позовні вимоги [PERSON] про оспорювання батьківства та з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] виключені відомості про те, шо [PERSON] є її батьком (а.с.13-14). Як встановлено з Акту від 23 червня 2021 року, підписаний комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , [INFO] - її донька [PERSON] ., не мешкають за вищевказаною адресою з 01 жовтня 2018 року по теперішній час (а.с.8). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на те, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідача [PERSON] у належній їй квартирі створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні її майном, так як реєстрація відповідача несе за собою нарахування комунальних платежів, участі в оплаті послуг не приймає, позивач не має можливості оформити та отримати субсидію. Також матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Республіки Польща, де отримала у 2019 році Карту Побуту (а.с. 24) Що стосується вимог про зняття з реєстрації [PERSON] уд зазначає наступне. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другоїстатті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як встановлено судом, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривий Ріг від 12 травня 2021 року у справі № 210/3960/20 задоволено позовні вимоги [PERSON] (сіна позивача) про оспорювання батьківства та з актового запису про народження [PERSON] , виключені відомості про те, шо [PERSON] є її батьком (а.с.13-14). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Республіки Польща, де також отримала у 2019 році Карту Побуту (а.с. 25) Таким чином судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім"ї позивача - власниці житлової квартири, а так само і не є членом сім"ї сина позивачки - [PERSON] .. Відповідач [PERSON] , мати [PERSON] не є членом сім"ї позиача, а так само і не є членом сім"ї сина позивача - [PERSON] , та разом з донькою постійно проживає на території Республіки Польща. Суд приходить до висновку, що стороною позивача доведено відсутність підстав для збереження за відповідачем та її дитиною права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони не є членами сім"ї власника, та добровільно залишили місце реєстрації, мають постійне місце проживання в іншій державі, а позивач, так само як її син [PERSON] не є батьком дитини, що підтверджено рішенням суду, та син позивача [PERSON] немає з відповідачем [PERSON] прав та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, співвласником якого він є. Отже у даній справі є доведеним порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також його права у контексті статті 8 Конвенції. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при поданні позову судовий збір.

Outcome: approved