Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

24 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким: визнати незаконним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України від 25.09.2020 № 3338/5 «Про задоволення скарги», яким скасовані рішення від 18.08.2020 №№ 53663942, 53664180, прийняті державним реєстратором Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON]. Судові витрати, пов`язані з розглядом даної позовної заяви, покласти на відповідачів. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 25.09.2020 року наказом Міністерства юстиції України № 3338/5 частково задоволено скаргу [PERSON] від 07.09.2020 року, а саме, скасовані рішення від 18.08.2020 року №№ 53663942, 53664180, прийняті державним реєстратором Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON]; анульовано доступ державному реєстратору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що на підставі зазначених рішень державного реєстратора, які були скасовані оскаржуваним наказом МУЮ, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена державна реєстрація права власності за позивачем на земельні ділянки із кадастровим номером 5110136900:34:004:0051 та кадастровим номером 5110136900:34:004:0052 за адресою: [ADDRESS] , які виступили предметом іпотеки. Підставою прийняття вказаного Наказу слугував Висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 15.09.2020 за результатами розгляду скарги [PERSON] від 07.09.2020, зареєстрованої в МЮУ 07.09.2020 за № 25300-33-20. Однак, позивач вважає, що такі висновки Колегії МЮУ щодо порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав є помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, з огляду на що Наказ Міністерства юстиції України від 25.09.2020 № 3338/5 підлягає скасуванню. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29.06.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з подачею позову, позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив: витребувати з Юридичного департаменту Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1) оригінали або належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи № 1377376051101 щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки із кадастровим номером 5110136900:34:004:0051 та реєстраційної справи № 1377398151101 щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки із кадастровим номером 5110136900:34:004:0052. Ухвалою суду від 29.06.2021 року клопотання позивача було задоволено. В ході судового засідання, яке відбулось 27.07.2021 року, представник відповідача [PERSON] - Дмитрієв Вячеслав Петрович звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою суду від 27.07.2021 року клопотання представника позивача та представника відповідача було задоволено. В подальшому, ухвалою суду від 08.11.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. В дане судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Однак, у судовому засіданні, що відбулось 06.12.2021 року, представник позивача адвокат Кравченко І.В. надав суду пояснення щодо позову, відповів на питання суду та сторін процесу та просив відкласти судові дебати у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі. Зазначене дало право суду, з урахуванням стадії процесу, завершити слухання справи у відсутність позивача та його представника. У судове засідання з`явились представник відповідача Міністерства юстиції України - Дмитрієв Вячеслав Петрович та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , які у задоволенні позову просили відмовити, вказуючи на його необґрунтованість. Треті особи державний реєстратор Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, стадію розгляду, та тривалий час перебування в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивача та його представника, які не з`явились, належним чином не повідомили про причини неявки. В судовому засіданні встановлено, що 16 лютого 2018 року між [PERSON] , як Позикодавцем та [PERSON] , як Позичальником був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., за реєстровим № 265, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 500 000,00 гривень, відповідно до п. 4 якого, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] вказану суму грошових коштів у строк до 16.02.2020 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики № 265 між [PERSON] як Іпотекодавцем та [PERSON] , як Іпотекодержателем укладений Іпотечний договір від 16.02.2018, який того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 267, у відповідності до умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] нерухоме майно: земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Крім того, того ж дня, 16.02.2018 року, між [PERSON] як Позикодавцем та [PERSON] як Позичальником укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., за реєстровим № 266, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 500 000(п`ятсот тисяч) гривень, відповідно до п. 4 якого, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] вказану суму грошових коштів у строк до 16.02.2020 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики № 266 між [PERSON] як Іпотекодавцем та [PERSON] як Іпотекодержателем укладений Іпотечний договір від 16.02.2018, який того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 269, у відповідності до умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] нерухоме майно: земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0, 0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В свою чергу, державна реєстрація іпотек, які виникли на підставі іпотечного договору від 16.02.2018 (реєстр. № 269) та іпотечного договору від 16.02.2018 (реєстр. № 269), предметом яких виступили вищевказані земельні ділянки, проведена в день укладення вказаних іпотечних договорів, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 114337290 від 16.02.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 114320297 від 16.02.2018 року. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що право власності на зазначені земельні ділянки, які виступили предметом іпотеки, перейшло до наступних осіб: [PERSON] , розмір частки якого у спільній частковій власності становить 1/3, та [PERSON] , розмір частки якої у спільній частковій власності становить 2/3. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] з 01.11.2017 року Київським районним судом м. Одеси розглядалась цивільна справа № 520/12641/17 про визнання недісними договорів купівлі-продажу, витребування майна, скасування реєстрації права власності та визнання права власності. За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.10.2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га. Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 30 серпня 2019 року про виправлення описки, рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року скасовано в частині відмови в позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі інформації, отриманої з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно №105039432 від 24.11.2017 року, яка є належним, допустимим та достатнім доказом - доведено та встановлено факт того, що спірні земельні ділянки: кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, утворені в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0633 га, яка була зареєстрована за відповідачем. З огляду на встановлені факти Одеським апеляційним судом скасовано записи про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельні ділянки, площею 0,0316га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052,та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, сформованої під час розгляду справи № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18) та викладеної у постанові від 14 листопада 2018 р., однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем... Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням викладеного, співвласниками земельних ділянок були [PERSON] (на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року), та [PERSON] (на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., відповідно мали право витребувати майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, так як вказана земельна ділянка вибула із володіння поза волею власника. Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2020 року [PERSON] на адресу [PERSON] та [PERSON] були направлені повідомлення про необхідність забезпечити належне виконання зобов`язань за Договором позики від 16.02.2018 року, реєстр. № 265, шляхом оплати заборгованості в розмірі 500 000, 00 грн., а також зобов`язань за Договором позики від 16.02.2018, реєстр. № 266, шляхом оплати заборгованості в розмірі 500 000, 00 грн., в 30-ти денний строк з дня одержання даного повідомлення, в іншому випадку останніх попереджено про те, що іпотекодержателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки: - земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку та на умовах Іпотечного договору від 16.02.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 267; - земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку та на умовах Іпотечного договору від 16.02.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 269. Рішеннями державного реєстратора Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON] 18.08.2020 року №№ 53663942, 53664180, прийняті державним реєстратором було здійснено перереєстрацію права власності на дві земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS], одна площею 0,0317 га з кадастровим номером 5110136900:34:004:0051 та друга площею 0,316 га, з кадастровим номером 5110136900:34:004:0052 на іпотекодержателя [PERSON] , у зв`язку із невиконанням боржником [PERSON] , який є іпотекодавцем, своїх зобов`язань за договорами позики від 16.02.2018 року. 07.09.2020 року [PERSON] подала скаргу на вищевказані рішення державного реєстратора від 18.08.2020 року до Міністерства юстиції України, яка зареєстрована за №25300-33-20. Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції за результатами розгляду скарги [PERSON] було винесено висновок від 15.09.2020 року про необхідність задоволення скарги, на підставі чого 25.09.2020 року за №3338/5 Міністерством юстиції України винесено Наказ про часткове задоволення скарги [PERSON] від 07.09.2020 року, скасування рішення від 18.08.2020 №№53663942,53664180, прийняті державним реєстратором Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], та анулювання доступу державному реєстратору [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно висновку від 15.09.2020 року Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції під час розгляду скарги з Державного реєстру прав було встановлено, що до заяв про державну реєстрацію прав були додані електронні копії документів, що не дають можливість встановити факт спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору. А також, рекомендовані повідомлення додані до скарги не дають можливості встановити дату та час їх направлення, та ідентифікувати осіб, яким вони направлялись. Також з електронних копій документів доданих до скарги, встановлено відсутність обов`язкового необхідного для державної реєстрації документа, який передбачений Порядком №1127, а саме довідки іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Відповідно до Правової позиції, сформованої Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61- 5164св18), аналіз положень статей 17,33,36,37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода Іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно, Право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого п. 5 Іпотечного договору не є абсолютним. Можливість його реалізації залежить від цілого ряду умов. На момент підписання Іпотечного договору, сторони не могли визначити істотні умови застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя з об`єктивних причин. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме, позасуДовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержаґелем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення і т.п. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. У постанові Великої Палати верховного Суду від 20.03.2019 року по справі №306/2053/16ц, колегія погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки, на момент звернення стягнення, є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Разом з тим Колегією встановлено, що державним реєстратором [PERSON] проігноровано факт наявності реєстрації права власності на земельні ділянки за іншими особами, який не дає можливості вчинити реєстраційні дії щодо державної реєстрації переходу права власності, оскільки наявні суперечності між заявленими та зареєстрованими правами. Станом на 18.08.2020 року співвласниками земельних ділянок були [PERSON] (скаржниця) на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року та [PERSON] на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. Що стосується твердження позивача щодо переходу прав та обов`язків за іпотечними договорами (іпотечний договір від 16.02.2018 за № 267, іпотечний договір від 16.02.2018 за № 269) до [PERSON] та [PERSON] , а також про правомірність правочину, слід зазначити наступне. Дійсно, відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Однак, як зазначив Конституційний Суд України, зазначені положення не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його відчуження (рішення №8-р/2020 від 14.07.2020 року). Правонаступництво - перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Ситуація наявності двох суб`єктів і переходу суб`єктивних прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого дає змогу говорити, що має місце набуття суб`єктивного права чи суб`єктивного обов`язку однією особою і, відповідно, їх втрата іншою. Саме втрата суб`єктивних прав і обов`язків однією особою (правопопередником) і набуття їх іншою особою (правонаступником) характеризує термін «перехід прав і обов`язків». Але при цьому спостерігається зв`язок між набутими суб`єктивними правами і обов`язками та правовідносинами, в яких перебував їх носій-попередник, з іншими особами, в силу чого й було можливе їх існування. Право (в широкому значенні і обов`язок) наступника ніби опирається на те право, яке існувало у іншої особи, ніби походить від нього. Цей зв`язок означає пряму залежність прав і обов`язків, які належали попереднику щодо прав і обов`язків наступника. Саме ця залежність є об`єктивною ознакою, яка визначає похідний характер такого правонабуття. При цьому важливим є не те, що одна особа втрачає право, а інша його набуває, основним є те, що перша особа передає це право, а друга особа його приймає. І тому з точки зору першої особи (ауктора) похідне правонабуття називається передачею права, а з точки зору наступника (сукцесора) - наступництвом у праві. Характерною ознакою правонаступництва є зв`язок між набутими правами і обов`язками та правовідносинами, що продовжують існувати у зміненому вигляді. Облв`язкова при правонаступництві зміна суб`єктів правовідносин ставить питання тотожності права правопопередника і права правонаступника. З огляду на викладене, у даному випадку не може йти мова про правонаступництво, оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/12641/17 майнові права на оспорювані земельні ділянки за [PERSON] були скасовані, а за [PERSON] - поновлені. Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.06.2021 року, було задоволено позов [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) до [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування запису з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою. Визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051 розташованих за адресою: [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстровані в реєстрі №268 та №270. Скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051 розташованих за адресою: [ADDRESS] , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрованих в реєстрі за №268 та №270. Вищезазначене свідчить про те, що наказ Міністерства юстиції України, оскарження якого є предметом даного спору, взагалі прав позивача не порушує, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що позовні вимоги, спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права на земельну ділянку, яке підлягає державній реєстрації, є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Такий спір має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі N 823/2042/16 (провадження N 11-377апп18) та від 27 листопада 2019 року у справі N 815/1915/18 (провадження N 11-947апп19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року по справі №910/7781/19 було сформульовано висновок, що спір з приводу законності рішень Мін`юсту, виданих у формі наказів про скасування рішень державного реєстратора, прийнятих Мін`юстом внаслідок перевірки процедури здійснення реєстрації, також підлягає розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства, в залежності від суб`єктного складу сторін спору, у випадку якщо спір безпосередньо пов`язаний із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. У даному випадку скарга [PERSON] на рішення державного реєстратора була пов`язана із захистом права власності на спірні земельні ділянки, а позов про скасування відповідного Наказу подано фізичною особою, яка вважає що відповідним наказом порушено його права власності. Законами України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень","Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань"передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів. Для забезпечення розгляду скарг утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації. Порядок діяльності та повноваження Комісії регламентованопостановою КМУ від 25.12.2015 р. № 1128 "Про затвердження Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації". Відповідно до положень вищезазначених нормативно-правових актів предметом розгляду Комісії є процедурні порушення, вчинені державним реєстратором (нотаріусом) під час здійснення реєстраційних дій. У постанові від 25 червня 2020 року по справі №826/2470/17, щодо визнання незаконним Наказу міністерства юстиції України винесеного внаслідок перевірки скарги на дії реєстратора, Верховний судом, було визначено, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Отже, колегія суддів Верховного Суду, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. При вирішенні спору по суті, судом враховуються встановлені обставини справи, які стосуються наявності спору між [PERSON] та [PERSON] як законних власників земельної ділянки, яка на підставі недійсного правочину була отримана [PERSON] , та розподілена у межах первісних меж на дві земельні ділянки (що не змінило їх правовий статус об`єкта який незаконно було вилучено з власності вищевказаних осіб), а тому суд вважає що оспорюваний Наказ Міністерства юстиції України від 25.09.2020 №3338/5, яким скасовані рішення від 18.08.2020 року №№ 53663942,53664180, прийняті державним реєстратором Лиманської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], не підлягає скасуванню так як винесений у відповідності до вимог законодавства, а будь які процедурні дефекти, пов`язані із належним повідомленням нового власника, у даному випадку, не могли впливати на суть рішення про скасування незаконного рішення державного реєстратора. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через іх необґрунтованість та недоведеність. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed