Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

15.12.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача Товстівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Семенівської селищної ради, яким просить: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача "Про відсторонення від роботи" від 23.11.2021 № 73-к; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 по день ухвалення судового рішення у справі або допущення до роботи; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 04.11.2021 відповідач поінформував позивача повідомленням № 01-09/34 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. В подальшому відповідач неодноразово вимагав від позивача медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чим грубо порушував конституційне право позивача на повноцінну роботу. 23.11.2021 відповідачем видано наказ № 73-к від 23.11.2021 "Про відсторонення від роботи", яким відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", наказу МОЗ України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 № 2153, п. 416 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, позивача [PERSON] , вчителя музики Товстівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Семенівської селищної ради, відсторонили від роботи з 23.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що вказаний наказ про відсторонення її від роботи є незаконним і таким, що не відповідає чинному законодавству та грубо порушує її трудові права. Акцентовано на порушенні конституційних прав позивача на рівність у правах, неприпустимості піддання людини медичним дослідам, порушення гарантованого права на працю і незаконного звільнення, своєчасного отримання винагороди за працю, недопустимості обмеження прав людини і громадянина окрім як за умов воєнного чи надзвичайного стану, які не оголошено. Чинний КЗпП України не передбачає такої підстави для відсторонення від роботи як відсутність обов`язкового профілактичного щеплення невакцинованих від COVID-19 працівників. Це носить також дискримінаційний характер. Щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2) не включене до календаря обов`язкових профілактичних щеплень. Формування вимоги про наявність щеплення є зміною істотних умов праці, про що відповідач не повідомив позивача не менш ніж за 2 місяці. Середньоденний заробіток позивача складає 364,81 грн. Додатковими поясненнями від 05.01.2022 позивач вказала, що нею не було порушено законодавство про працю, яке б стало підставою для відсторонення від роботи. Жодним законом не передбачено порядку відсторонення від роботи через відсутність щеплення та обов`язковості щеплення від респіраторної хвороби COVID-19. Відповідно до отриманого повідомлення, її попереджено про відсторонення від роботи із посиланням на наказ МОЗ України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Однак ні вказаний наказ, ні жоден інший нормативно-правовий акт не передбачає можливості відсторонення невакцинованих працівників. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюку, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими та вносяться до календаря щеплень. Також працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відстороняються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Обов`язковій вакцинації від COVID-19 в цьому переліку немає та цим законом не встановлена, а нормативно-правовий колапс викликаний виключно діями влади, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" є незаконним та безпідставним. Крім того, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 № 3018 затверджена "Дорожня карта з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках" (зі змінами від 13.05.2021 № 213), положеннями якої закріплено, що "вакцинація від короновірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп". Основним заведенням Дорожньої карти є рекомендація щодо охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 протягом 2021-2022 років щонайменше 50 % населення України (20866390 людей). Так як всі вакцини від COVID-19 в даний час не пройшли всі етапи випробування (тобто є експериментальними, про що свідчать накази МОЗ від 20.08.2021 № 1775, 19.10.2021 № 2255, 11.11.2021 № 2481 "Про проведення клінічного випробування лікарського засобу, призначеного для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізації та ліквідуванню коронавірусної хвороби (COVID-19)", то вони можуть застосовуватися лише добровільно. Згідно ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичними, науковим чи іншим дослідам. Отже, вакцинуватися чи ні вирішує сам пацієнт, адже це його право, а не обов`язок. Таким чином відмова працівників від вакцинації не дає права роботодавцеві застосовувати будь-які заходи впливу. Втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Європейський суд з прав людини дотримується послідовності практики, за якою обмеження прав особи дійсно допускається, але будь-які втручання мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Вимога відповідача надати відомості що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є порушенням ст. 19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Правильний період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має відраховуватися із 23.11.2021, а не із помилково вказаної у позові дати 08.11.2021, і тривати по день ухвалення судового рішення у справі або допущення до позивача до роботи. Ухвалою суду від 20.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні 12.01.2022 позивач вимоги позову підтримала повністю. У судовому засіданні 12.01.2022 керівник відповідача зробила усну заяву про визнання позову у частині скасування наказу про відсторонення від роботи. Повідомила, що заробітну плату нараховує та виплачує позивачеві не відповідач, а Відділ освіти, сім'ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради. Позивач погодилася із останнім. 12.01.2022 оголошено перерву до 19.01.2022 для складення керівником відповідача письмової заяви про визнання позову або мирової угоди, і для надання доказів повноважності керівника відповідача на складення відповідних заяв та проголошеного усно визнання позову. Судом враховано, що 12.01.2022 було останнім днем складення відповідачем відзиву на позов (а.с. 36). Натомість у судове засідання 19.01.2022 керівник відповідача не з`явилася, письмовою заявою від 17.01.2022 проти позову заперечувала повністю, вказала не необхідність відмови у позові; просила розглядати справу за її відсутності; надала копію статуту відповідача, своєї посадової інструкції, наказу про призначення директором школи. Відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка представника (керівника) відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті. У судовому засіданні 19.01.2022 позивач і її представник позов підтримали повністю, наголосили на відсутності достатніх законодавчих підстав для відсторонення позивача від роботи, зміст яких вказано судом вище, а також на необхідності застосування судом норм Конституції України під час вирішення справи та відсутності нарівні закону у відповідача обов`язку здійснити відповідне щеплення. Представник акцентував увагу на визначенні обов`язку здійснювати щеплення неналежною особою - не головним санітарним лікарем України, відсутності відповідних епідеміологічних порогів, а також на відсутності належного доказу відмови позивача від щеплення, яким може бути лише відповідна форма відмови від щеплення та акт, що складаються не роботодавцем, а медичними працівниками. Обов`язковість щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2) не передбачена ні законом, ні Календарем обов`язкових профілактичних щеплень. Вказав на нерелевантність існуючої практики Верховного Суду і ЄСПЛ з питання профілактичних щеплень, оскільки відповідні щеплення передбачені саме законом, як нормативним актом. Позивач акцентувала увагу на можливому усвідомленні відповідачем протиправності спірного наказу та існуванні ризику для здоров`я позивача у разі здійснення нею відповідного щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2). Позивач не бажає робити відповідне щеплення. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача якщо відповідач проти позову заперечує. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі встановлено таке 04.11.2021 позивач особисто тримала від позивача письмове "Повідомлення про обов`язкове щеплення проти COVID-19" від 04.11.2021 № 01-09/34 (а.с. 10). Позивач вказала на незгоду із повідомленням. Відповідно до вказаного повідомлення позивача повідомлено що з 08.11.2021 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників закладу (школи). На підставі листа Департаменту освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації від 27.10.2021 № 02.02-24/1419, наказу МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 № 2153 та п. 416 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, позивачеві запропоновано до 05.11.2021 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 наприклад: документ, який підтверджує що отримано повний курс вакцинації або одну дозу вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодомної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях Вказано на можливість надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до "Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень", затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595. Якщо до 05.11.2021 не буде надано одного із зазначених документів, 08.11.2021 буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб". Повідомлено, що на період відсторонення від роботи роботодавець не сплачуватиме страхові внески, цей період не увійде до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Наказом директора Товстівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Семенівської селищної ради № 73-к від 23.11.2021, із посиланням на ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, наказ МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 № 2153, п. 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, позивача [PERSON] , вчителя музики, відсторонено від роботи з 23.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 11). Наказ видано на підставі вказаного письмового повідомлення відповідача від 04.11.2021 № 01-09/34. Позивач 23.11.2021 ознайомлена із наказом № 73-к і письмово вказала на незгоду з ним. Частина перша статті 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Суд наголошує на "інших випадках, передбачених законодавством", тобто саме законодавством як сукупністю нормативно-правових актів, а не законом як різновиду нормативного-правового акту. КЗпП визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, на що вказано у його преамбулі. Натомість Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має іншу сферу правового регулювання, на що вказує його преамбула: цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Статтею 2 вказаного Закону визначено, що відносини у сфері захисту населення від інфекційних хвороб регулюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, законами України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення", цим Законом, іншими нормативно-правовими актами. Отже Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має спеціальну сферу правового регулювання порівняно із Кодексом законів про працю України, та містить спеціальні норми права, що покликані створити і забезпечити умови для захисту населення від інфекційних хвороб у будь-яких суспільних відносинах, що підлягають правовому регулюванню, у тому числі у трудових і освітніх. Відповідач є закладом освіти, що визначено пунктом 6 частини першої статті 1 і частиною першою статті 22 Закону України "Про освіту", а також Статутом відповідача. Згідно із частиною третьою статті 2 Закону України "Про освіту" суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про освіту" керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. Частина третя статті 26 вказаного Закону передбачає, зокрема, що керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень: організовує діяльність закладу освіти; сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти. Частина перша статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" передбачає, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Суд погоджується з доводами позову у тому, що щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2) не вказане у згаданому переліку та відсутнє у "Календарі профілактичних щеплень в Україні", затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551). Однак спірні відносини сторін врегульовано іншою нормою загаданої статті, на яку посилається як повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 04.11.2021, так і спірний наказ про відсторонення від посади від 23.11.2021. Так частиною другою статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вказана норма востаннє змінена Законом України № 5460-VI від 16.10.2012. Вона є загальнодоступною та оприлюдненою. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Так, відповідно до пункту 3 згаданого Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Позивач, як працівник закладу загальної середньої освіти, підпадає під дію вказаного переліку. Вказаний наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731). Відповідно до пункту 23 розділу X "Прикінцеві положення" Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. Так, відповідно до пункту 416 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби "COVID-19", спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2" (зі змінами та доповненнями) керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином, з аналізу наведених норм убачається, що працівники, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, мають бути відсторонені від роботи у разі встановлення керівником установи факту відмови таких працівників від проходження щеплення або ухилення їх від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, за відсутності у цих працівників медичних протипоказань. При цьому відсторонення має на меті убезпечення життя і здоров`я інших людей - у цій справі усіх учасників навчального процесу - від ризиків захворювання на COVID-19. Пунктами "а", "б" частини першої статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачено, що громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Частиною другою статті 54 Закону України "Про освіту" встановлено, що педагогічні працівники зобов`язані поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу. Щодо останнього суд нагадує, що частина перша статті 46 КЗпП надає право на відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Відтак суд робить висновок про дотримання відповідачем згаданих приписів нормативно-правових актів під час відсторонення позивача від роботи. Позивач не надав доказів про наявність у неї протипоказань вакцинації проти COVID-19. Відсторонення від роботи здійснено через 19 днів після письмового повідомлення про це. Вакцинація є загальнодоступною і безоплатною. Стаття 391 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачає, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Вимога відповідача про надання позивачем сертифікату про профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації, не є втручанням в приватне життя позивача, не порушує медичну таємницю позивача, оскільки така вимога не суперечить чинному законодавству України, у т.ч. Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на повагу до приватного і сімейного життя". Позивач вважає, з-поміж іншого, що спірний наказ про його відсторонення від роботи порушує приписи статті 43 Конституції України. Зокрема такі її положення як: Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Водночас згадана стаття містить припис, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Тобто будь-хто інший, окрім позивача, також має права на безпечні і здорові умови праці. Права будь-якої людини є універсальними (тобто, вони належать усім людям в будь-яких ситуаціях незалежно від соціального становища), вродженими (тобто, вони вже належать кожній людині лише за фактом народження) і невід`ємними (це означає неможливість позбавити індивіда цих прав чи неможливість його добровільної відмови від цих прав). Разом з тим, будучи фундаментальними, права людини не є абсолютними і можуть зазнавати певних обмежень. Права однієї людини припиняються там, де починаються права іншої людини. Окрім фундаментальних прав у людини існують також фундаментальні обов`язки і відповідальність. Конституція України у статті 3 визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Також Конституція України у статті 27 передбачає невід`ємне право кожної людини на життя. Конституційне право людини на працю є менш значущим правом людини порівняно із правом на життя, правом на здоров`я, правом на безпеку. Тобто в ієрархії природніх прав людини право на працю є "нижчим" вказаних прав. Вимога вакцинаціє не є зміною істотних умов праці. Наразі стійко підтримується спеціалізованими міжнародними організаціями, іншими державами і державою Україна, що вакцинація є одним з найбільш успішних та економічно ефективних заходів охорони здоров`я щодо упередження або полегшення симптомів захворювання гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Світова та вітчизняна статистика захворюваності та її летальності є більш ніж невтішною. Аргументи про експериментальність чи умовність відповідних щеплень не доведені. Позивач у письмовому поясненні також вказує, що на даний час постановами Головного санітарного лікаря України гостра респіраторна хвороба COVID-19 визнається "викцинокерованою хворобою". Відсторонення позивача від роботи за своєю сутністю з одного боку має характер санкції (відповідальності) щодо позивача, а з іншого - захисний характер для інших учасників навчального процесу: педагогічного колективу та учнів. Відповідне обмеження прав позивача є пропорційним загальновикористовуваним захисним заходом як юридичний обов`язок, задля убезпечення життя і здоров`я інших учасників навчального процесу від ризику зараження чи поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обов`язок щодо яких несе держава і який домінує перед неабсолютним правом на працю. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, аналізуючи встановлені у справі обставини та згадане правове регулювання спірних правовідносин, суд робить висновок про відсутність достатніх правових підстав для визнання незаконним та скасування спірного наказу про відсторонення позивача від роботи і відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог. Також відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо останнього слід також зазначити, що згідно довідки про доходи позивача від 23.11.2021 заробітна плата позивачеві нараховується та виплачується Відділом освіти, сім`ї, молоді та спорту Семенівської селищної ради, а не відповідачем - Товстівським закладом загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Семенівської селищної ради (а.с. 12). Згідно частини другої статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Останнє суд у порядку пункту 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України роз`яснив позивачеві у судовому засіданні 12.01.2022, тобто після початку першого судового засідання, вказавши на неможливість залучення співвідповідача у цій справі і роз`яснивши можливість ініціювати інший позов до належного відповідача. Через відмову у задоволенні позову та відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір 1816,00 грн і витрати на професійну правничу допомогу 5000,00 грн покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed