Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір позики від 30.06.2020, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти, в сумі 145 000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підтвердженням укладання договору позики від 30.06.2020 та отримання грошових коштів [PERSON] є виписка з АТ «Приватбанку» та АТ «Універсал банк», що підтверджують переказ з рахунку позивача на карту відповідача (карта АТ «Універсал банк» № [NUMBER] ) суму грошових коштів у розмірі 180 000,00 грн., а саме: 07.08.2020 позивачем було перераховано 5 платежів на загальну суму 120 000,00 грн., 18.12.2020 позивачем було перераховано 1 платіж на суму 60 000,00 грн. [PERSON] частково повернув отримані кошти у розмірі 35 000 грн. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 145 000 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2021 було відкрито провадження у даній справі. 04.11.2021 представник відповідача подала до суду заперечення на позовну заяву за вх. № 48465, зазначивши, що як вбачається із додатків до позовної заяви, жодного документу (розписки чи договору позики), що підтверджує відносини позики останні не містять, факт передачі грошових коштів у борг не підтверджений жодним належним та допустимим доказом. Крім того, представником відповідача зазначено про порушення вимог ЦК України щодо форми договору позики, зокрема в даному випадку договір позики повинен був бути укладений в письмовій формі. Досліджуючи надані позивачем банківські квитанції та виписки, зазначено, що банківські квитанції про переказ грошових коштів із банківського рахунку позивача на рахунок відповідача не свідчать про передачу вказаних грошових коштів у якості позики. Фінансові операції, які здійснювалися між сторонами не містять жодних ідентифікуючих даних, які б вказували на повернення боргу чи передачу грошових коштів у борг, платіжні документи, банківські операції здійснені між сторонами не підтверджують факт передачі грошових коштів, як боргових. Представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви. 05.11.2021 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву за вх. № 48747, аналогічний за змістом до вищезазначених заперечень на позовну заяву. В судове засідання 18.01.2022 позивач з`явився. Позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 18.01.2022. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із роздруківки операцій за банківською картою [PERSON] , останній здійснив переказ коштів в загальному розмірі 180 000 грн. на одержувача [PERSON] . Звертаючись із даним позов, [PERSON] стверджував, що між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики на виконання якого він і здійснив вищезазначений переказ грошових коштів. Згідно ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з наданих позивачем банківських виписок неможливо встановити обставини та призначення передачі грошових коштів [PERSON] . Такі виписки не містять жодних ідентифікуючих даних, які б вказували на існування боргових відносин між сторонами, передачу або повернення грошових коштів в борг, не підтверджують факт передачі грошових коштів у якості позики. Більш того, згідно ст. 1047 ЦК України у випадку, якщо сума позики не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то договір позики у будь-якому випадку укладається у письмовій формі; усна форма договору в такому випадку не передбачена. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed