Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У березні 2020 до суду звернулась позивач із позовом до ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» про стягнення грошових коштів, збережених без достатньої правової підстави. Щодо обставин справи позивач зазначала наступне. 22.10.2007 між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11238695000, згідно з яким кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 530 000, 00 грн. В забезпечення виконання цього кредитного договору від 22.10.2007, між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки від 22.10.2007 та договір поруки № 151722 від 22.10.2007. Фактично позивач по справі - [PERSON] стала поручителем за кредитним договором № 11238695000, укладеного між АКБ «Укрсиббанк» та [PERSON] . На підставі договору факторингу факторингу № 1 від 12.12.2011 статус кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 11238695000 від 22.10.2007 набуло ТОВ « Кей-Колект». У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконував своїх зобов`язань за даним кредитним договором ще з 2010, до Позивача із письмовим листом від 23.06.2016 звернулось «Кей Колект» із вимогою про усунення порушень основного зобов`язання. 12.04.2017 між позивачем та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір № 11238695000/733535 про припинення зобов`язання переданням відступного за договором про надання споживчого кредиту № 1123869500 від 22.10.2007. 24.12.2019 суддею Полонського районного суду Хмельницької області Горщарем А.Г. ухвалено рішення у справі № 681/1548/19 яким визнано припиненим договір поруки 151722 від 22.10.2007. Отже, на підставах вищезазначеного, позивач просить стягнути із ТОВ «Кей-Колект» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 624 476, 62 грн., що включають: 475 482, 37 коп. - сума коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави, 107 458, 93 грн. - інфляційні втрати та 41535,32 грн. - 3 % річних. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 29.03.2020 у справі за вказаним позовом було відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, з призначенням дати підготовчого засідання. 21.04.2021 через канцелярію суду від відповідача ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надійшов відзив по справі. Відповідач з позовом категорично не погоджувався та просив відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач вказав, що 11.04.2017 між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та [PERSON] був укладений договір №11238695000/733535 про припинення зобов`язань переданням відступного, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась сплатити відступне у розмірі 475 482,37 грн. а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» після отримання коштів визнав припиненими зобов`язання, визначені кредитним договором № 11238695000 від 22.10.2007, у тому числі Договір Іпотеки від 22.10.2007 а сам кредитний договір вважається таким, що припинив свою дію. Позивач посилаючись на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 24.12.2019 по справі №681/1548/19 про визнання поруки припиненою зауважує, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» станом на 12.04.2017 не мав права «вимагати» від позивача грошові кошти. Так твердження позивача є безпідставними з огляду на наступне: Відповідно до статті 11 ЗУ «Про іпотеку» «Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов`язання, виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Згідно статті 42 ЗУ «Про іпотеку» «Майновий поручитель чи наступний іпотеко держатель може виконати основне зобов`язання за боржника» Майновий поручитель який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми. У преамбулі (першому абзаці) Договору № 11238695000/733535 про припинення зобов`язань переданням відступного визначено, що [PERSON] підписуючи цей договір діє в першу чергу як іпотекодавець за Договором Іпотеки від 22.10.2007 посвідчений державним нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори Лабою В.М. за реєстровим №3169, яким забезпечено договір про надання споживчого кредиту № 11238695000. Після виконання [PERSON] умов Договору №1238695000/733535 про припинення зобов`язань переданням відступного по сплаті суми відступного - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надало ій довідку №11- 7075-733535 від 12.04.2017 року, де було зазначено: «Цією довідкою підтверджуємо, що станом на 13.04.2017 року майновий поручитель [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором №11238695000 від 22.10.2007 року припинені У зв`язку з передання відступного за договором №11238695000/733535 від 12.04.2017 року не має заборгованості перед ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» за кредитним договором» Отже, із змісту Договору №l1238695000/733535 про припинення зобов`язань переданням відступного від 12.04.2017 року та Довідки №11-7075-733535 від 12.04.2017 року вбачається, що договір відступного був підписаний з [PERSON] саме як з майновим поручителем, при цьому, договір поруки №l51722 від 22.10.2007 року має лише опосередковане відношення до договору відступного, тож, той факт, що такий договір поруки було визнано судом припиненим жодним чином не впливає на Договір №11238695000/733535 про припинення зобов`язань переданням відступного і на його умови. Більше того, згідно статті 627 Цивільного Кодексу України «сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.» Отже, враховуючи вищенаведене - стає незрозумілим, про яке безпідставне набуття коштів тепер говорить позивач та яким це чином «набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом». Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 19.05.2021 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував, просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вважав його необгрунтованим та просив відмовити. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, вислухавши пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.10.2007 між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11238695000, згідно з яким кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 530 000, 00 грн. В забезпечення виконання цього кредитного договору від 22.10.2007, між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки від 22.10.2007 та договір поруки № 151722 від 22.10.2007. Фактично позивач по справі - [PERSON] стала поручителем за кредитним договором № 11238695000, укладеного між АКБ «Укрсиббанк» та [PERSON] . На підставі договору факторингу факторингу № 1 від 12.12.2011 статус кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 11238695000 від 22.10.2007 набуло ТОВ « Кей-Колект». У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконував своїх зобов`язань за даним кредитним договором ще з 2010, до Позивача із письмовим листом від 23.06.2016 звернулось «Кей Колект» із вимогою про усунення порушень основного зобов`язання. 12.04.2017 між позивачем та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір № 11238695000/733535 про припинення зобов`язання переданням відступного за договором про надання споживчого кредиту № 1123869500 від 22.10.2007. 24.12.2019 суддею Полонського районного суду Хмельницької області Горщарем А.Г. ухвалено рішення у справі № 681/1548/19 яким визнано припиненим договір поруки 151722 від 22.10.2007. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оскільки рішенням Полонського районного суду Хмельницької області припинено договір поруки № 151722 від 22.10.2007 укладений між позивачем [PERSON] до ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» то відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсного правочину шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача грошових коштів у розмірі 475 482, 37 грн. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Частина 1 ст. 1214 ЦК України зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 3 % річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 41 535 (сорок одна тисяча п`ятсот тридцять п`ять) грн. 32 коп. та інфляційні витрати в розмірі 107 458 (сто сім тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн., 93.коп.. суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки сторонами не визначався розмір процентів за користування зазначеними коштами, договір поруки укладений між позивачем та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» був припинений,отже у позивача відсутні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання у відповідності до правил cт . 625 ЦК України. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних за безпідставне користування коштами та інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на підставі ст.625 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними ст.536 ЦК України). Разом з тим, такі позовні вимоги на підставі ст.536 ЦК України позивачем не заявлено та ніяких обставин для застосування цієї норми права у справі не наведено і доказів не надано, а суд відповідно до ст.11 ЦПК України при розгляді справи не вправі вийти за межі позовних вимог. Крім того, суд вважає, що на спірні правовідносини не поширюється положення ст.530 ЦК України та, як наслідок - стягнення 3% річних та інфляційних втрат з часу пред`явлення позивачем вимоги до відповідача, оскільки положення ст.530 ЦК України стосуються строку виконання зобов`язань (що пов`язуються з певним строком, подією, яка має неминуче настати, моментом пред`явлення вимоги) У даному випадку вимога позивача про повернення коштів не є строком у розумінні положень ст.530 ЦК України. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховується відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття та збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15).. Що стосується вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Згідно з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу жодних доказів позивачем чи його представником не надано. Враховуючи, що представник позивача не надав суду документи, що свідчать про надання професійної правничої допомоги адвоката, зокрема, копії договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); копію квитанції про оплату юридичних послуг, докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, суд вважає за необхідне в частинні стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги відмовити. Згідно з положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial