Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У\~ червні 2021 року представник ККП «Маріупольтепломережа» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа квартири складає 91,28 кв.м. Позивачем надаються відповідачам послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, за користування якими проводяться нарахування згідно до тарифів на всю опалювальну площу. Між тим, в порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою не здійснювалась, в результаті чого, станом на 01.06.2021 року утворилася заборгованість за період з 01.05.2015 року по 01.06.2021 року у сумі 43594,39 грн. з урахуванням сплачених сум та субсидії. У грудні 2018 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 10.08.2020 року судовий наказ скасовано.\~ За таких підстав, підприємство було вимушено звернутися до суду із позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за користування тепловою енергією та гарячого водопостачання в сумі 43594,39 грн., 3% річних у сумі 2580,48 грн., інфляційні витрати, які складають 6850,48 грн., а також судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив не подала, подавала заяви про відкладення судового розгляду з різних причин, останні судові засідання, призначені на 17.12.2021 року, 11.01.2022 року, 18.01.2022 року подала заяви, в яких просила відкладати розгляд для її ознайомлення з матеріалами справи, така можливість судом їй була надана протягом робочого часу щодня, про що свідчать телефонограми секретаря судового засідання про запрошення відповідача на ознайомлення (телефонограма №871 від 11.01.2022 року, телефонограма №872 від 14.01.2022 року), але відповідачка [PERSON] своїм процесуальним правом не скористувалась, жодного разу в перерві між трьома судовими засіданнями протягом місяця не з`явилась, причини не повідомила, що суд розцінює як зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, неналежним виконанням процесуальних обов`язків та вважає дії відповідача такими, що направлені на затягування судового розгляду. Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що справа перебуває в провадженні суду більше, ніж півроку, а відповідачка отримала копію позовної заяви та додатки до неї 06.09.2021 року, відзиву до суду не надала, про відкладення розгляду справи клопотання відповідачки [PERSON] мають ознаки штучного затягування розгляду справи, оскільки протягом вказаного часу нею подавалися клопотання про перенесення кожного судового засідання з різних причин, які нічим не підтверджені, а клопотання про перенесення розгляду справи 18.01.2022 року має ознаки зловживання процесуальними правами за п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України, оскільки з моменту першої заяви відповідачки 06.09.2021 року про надання їй можливості ознайомитися з матеріалами справи, відповідачка мала реальну можливість завчасно з`явитися до суду та ознайомитися зі справою, але без поважних причин цього не зробила. Тим більш, що матеріали справи містять лише документи, які були їй вручені разом із копією позовної заяви 06.09.2021 року, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачки на підставі наявних доказів у справі, оскільки подальше відкладення розгляду справи порушує права учасників процесу щодо розумності строків розгляду справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами. Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань. Тому враховуючи розумні строки розгляду даної категорії справ, враховуючи думку представника позивача, яка просила розглянути позов за її відсутності та задовольнити позовні вимоги, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідачки [PERSON] , оскільки остання належним чином повідомлена про судове засідання, однак не з`явилась без поважних причин, клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що відповідачка не ознайомлена з матеріалами справи, суд вважає таким, що не має поважність причини неявки в судове засідання, оскільки судом тричі відкладався розгляд з цих підстав, але відповідачка не з`являлась до суду на ознайомлення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа 91,28 кв.м та є споживачем теплової енергії та гарячого водопостачання. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, ст. 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з розшифруванням особового рахунку за особовим рахунком № [NUMBER] заборгованість за користування тепловою енергією та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] (мешканців 3, пільг: 0), за період з травня 2015 року по червень 2021 року становить 43594,39 грн., 3 % річних 2580,48 грн., інфляційні витрати 6850,48 грн. за відрахуванням оплати абонентом [PERSON] , у томі числі субсидія. Судовим наказом Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.12.2018 року стягнуто з [PERSON] на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування послугами централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 7373,68 грн., а також 3% річних в розмірі 565,49 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 1946,13 грн. та витрати з оплати судового збору в розмірі 176,20 грн. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.07.2020 року за заявою [PERSON] скасований судовий наказ від 06.12.2018 року. Судовим наказом Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.08.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування тепловою енергією та гарячим водопостачанням у сумі 24057,98 грн., 3 % річних у сумі 623,28 грн., інфляційні витрати у сумі 870,62 грн., а також судовий збір у розмірі 210,20 грн. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.02.2021 року за заявою [PERSON] скасований судовий наказ від 10.08.2020 року. Суд зазначає, що строк позовної давності переривався з моменту подачі зазначених заяв про видачу судового наказу, враховуючи фактичне їх виконання і скасування судом, отже, позов про стягнення заборгованості подано у межах строку позовної давності. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідач, не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг, і тим самим не оспорює наявності підстав для стягнення з неї зазначеної заборгованості. З відповідача на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягненню сума заборгованості за користування послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 43594,39 грн., 3% річних в розмірі 2580,48 грн. та інфляційні витрати в розмірі 6850,48 грн.. Крім того, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору в розмірі 2270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved