Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 26 серпня 2010 року у справі № 2-39/10р. стягнуто із відповідача на користь позивача 33\~416 грн 38 коп боргу за договором позики, 320 грн 45 коп судового збору та 120 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов`язаних із розглядом цивільних справ, а всього 33\~856 грн 83 коп. Вказане рішення суду було виконане [PERSON] лише 18 жовтня 2021 року шляхом сплати [PERSON] обумовленої у судовому рішенні суми коштів. У зв`язку з тим, що відповідачем зобов`язання щодо сплати коштів виконано не своєчасно, позивач вважає, що наявні підстави для застосування до даних правовідносин наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. Тому [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 75\~552 грн 92 коп інфляційних втрат, 11\~289 грн 63 коп трьох процентів річних, а всього кошти в сумі 86\~842 грн 55 коп. Ухвалою судді від 09 листопада 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого остання просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Вказує, що сума позову розрахована невірно, оскільки позивачем застосовано помилковий показник інфляції за період з вересня 2010 року по жовтень 2021 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат Карун В. П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Кедрун Л. С. проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Також представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно\~встановлено,\~що рішенням\~Ізяславського районного\~суду Хмельницької\~області від\~26\~серпня 2010\~року у\~справі №\~2-39/10р.,\~яке набрало\~законної сили\~06\~вересня 2010\~року, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 33 416 грн 38 коп боргу за договором позики, 320 грн 45 коп судового збору та 120 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов`язаних із розглядом цивільних справ, а всього 33 856 грн 83 коп. 15 травня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , змінивши при цьому прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 15 травня 2013 року. Вищевказане рішення суду було виконане [PERSON] лише 18 жовтня 2021 року шляхом сплати [PERSON] обумовленої у судовому рішенні суми коштів одноразовим платежем. Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представники сторін визнали обставину щодо сплати відповідачем боргу за вищезазначеним судовим рішенням лише 18 жовтня 2021 року одноразовим платежем, а у суду відсутній сумнів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання представниками сторін, вказана обставина на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позикодавця від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позикодавцеві. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором із [PERSON] , яким їй надано позику із зобов`язанням щодо її погашення протягом 2005-2006 років. У зв`язку із цим [PERSON] звернулася до суду з вимогою про стягнення боргу за договором позики. Судовим рішенням від 26 серпня 2010 року про стягнення боргу за договором позики підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед позикодавцем та його порушення. Рішення добровільно виконано відповідачем тільки 18 жовтня 2021 року. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє позикодавця права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 18 жовтня 2021 року. Відтак позикодавець має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 18 жовтня 2021 року. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у позикодавця виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 18 жовтня 2021 року (дата погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позикодавця із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. До схожого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц. У цій справі [PERSON] пред`явила позов 29 жовтня 2021 року. Натомість, представник відповідача адвокат Кедрун Л. С. звернувся до суду з заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для застосування строку позовної давності до даних правовідносин, а тому стягненню підлягає сума за три роки до звернення до суду з позовом, тобто з 29 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2021 року включно. Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, визначеного в судовому рішенні про стягнення із неї боргу за договором позики, позовні вимоги про стягнення з неї на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості підлягають задоволенню у сумі 3019 грн 29 коп, виходячи з наступного розрахунку: 3 % річних за період з 29 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2021 року включно становлять 3019 грн 29 коп (3 % х 1085 днів / 365 х 33\~856,83 грн боргу). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Втрати від інфляції за період з 29 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2021 року включно складають наступну суму: у вказаному періоді перемножений за кожен місяць індекс інфляції становить: 101,4 % х 100,8 % х 101,0 % х 100,5 % х 100,9 % х 101,0 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % х 100,7 % х 100,1 % х 99,8 % х 100,2 % х 99,7 % х 100,8 % х 100,8 % х 100,3 % х 100,2 % х 99,4 % х 99,8 % х 100,5 % х 101,0 % х 101,3 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,0 % х 101,7 % х 100,7 % х 101,3 % х 100,2 % х 100,1 % х 99,8 % х 101,2 % х 100,9 % = 121,15 % (листопад 2018 року жовтень 2021). Відтак, 33\~856,83 грн х 121,15 % = 41 017,55 грн - заборгованість з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 7160 грн 72 коп (41 017,55 грн 33\~856,83 грн). Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в загальному розмірі 7160 грн 72 коп. Таким чином, до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає заборгованість 3 % річних у сумі 3019 грн 29 коп, інфляційні втрати у розмірі 7160 грн 72 коп, а всього підлягає стягненню 10 180 грн 01 коп. У задоволенні решти вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Разом із тим, доводи відповідача щодо невірного обрахунку інфляційних втрат не відповідає вимогам частини 2 статті 625 ЦК України і висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, згідно з яким розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню і судові витрати. При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 86 842 грн 55 коп і задоволено на суму 10 180 грн 01 коп, тобто на 11,72 % (10180,01х100:86 842,55). Таким чином, з [PERSON] на корить [PERSON] слід стягнути 106 грн 42 коп (908х11,72%) судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial