Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

1.Позиція позивача. У листопаді 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича «про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном (квартирою) шляхом скасування заборони на його відчуження» та просили суд: - усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , права користування та розпорядження нерухомим майном - двокімнатною квартирою [ADDRESS] [ADDRESS] , що належить їм на праві приватної, спільної власності, на підставі свідоцтвом про право власності на житло, яке видано 25.03.1998р., Органом приватизації ДМК, і зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом скасування заборони відчуження квартири, зареєстрованої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 691534012104, номер запису про обтяження: 10604930, дата, час державної реєстрації: 29.07.2015 року 18:03:49, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23258597 від 29.07.2015 року, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, і припинення вказаного обтяження; - стягнути з відповідачів на користь позивачів понесені судові витрати на суму 841 (вісімсот сорок одна) гривня 00 копійок. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що їм, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної, спільної власності двокімнатна квартира [ADDRESS] [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1998р., видане Органом приватизації ДМК, і зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 29.07.2015 року на підставі листа - повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» (далі скорочено - ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ») (ідентифікаційний код 37825968) від 29.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (далі скорочено - приватний нотаріус КМНО Швець P.O.) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження - заборону відчуження квартири [ADDRESS] , до повного виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПРЕСІВ» (далі скорочено - ТОВ «ІМПРЕСІВ») (ідентифікаційний код 39729737) перед ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» за договором купівлі - продажу вказаної квартири, посвідченим вказаним нотаріусом 29.07.2015 року за реєстровим № 2561. Номер запису про обтяження: 10604930. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23258597 від 29.07.2015 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Швець P.O. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 липня 2018 року у цивільній справі № 208/4100/17 було задоволено позов позивачів, як законних власників спірної квартири до ТОВ «ІМПРЕСІВ», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець P.O., про визнання недійсним договору купівлі - продажу вказаної квартири, зазначений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений вказаним нотаріусом 29.07.2015 року за реєстровим № 2561, визнано недійсним. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 208/4100/17 зазначене Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська залишено без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили з дня прийняття Постанови Дніпровського апеляційного суду та опубліковані у Єдиному державному реєстрі судових рішень. У зв`язку з чим заборона відчуження спірної квартири є неправомірною, порушує їх право власності та створює перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Законом не визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання цього спору. Між тим, з метою мирного позасудового врегулювання його до подання цього позову до суду позивачі звернулись до ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» і приватного нотаріуса Швець P.O. з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом зняття заборони відчуження спірної квартири та скасування реєстрації вказаного обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Між тим, вимоги позивачів, відповідачами задоволені не були, перешкоди у користуванні квартирою ними усунені не були. ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» вимогу було залишено без відповіді і без задоволення. А приватний нотаріус Швець P.O. надіслав на адресу позивачів лист - відповідь № 1784/01-30 від 01.10.2019р., яким відмовив у знятті вказаного обтяження. Виходячи з викладеного, за наявності обтяжень накладених на майно, порушується право власності Позивачів, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право Позивачів підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна та інших заходів примусового виконання рішення суду, яке наразі є скасованим. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, але кожен з них надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, без застосування технічних засобів не заперечували проти розгляду справи без участі Відповідача та винесені заочного рішення по справі на задоволенні позовних вимог наполягали. 2. Позиція відповідачів. Відповідачі, Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович не скористалися своїм правом та не подали в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подали зустрічний позов. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. У листопаді 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича «про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном (квартирою) шляхом скасування заборони на його відчуження». 26 листопада 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 208/8058/20, передано судді Івченко Т.П. 01 грудня 2020 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області провадження по цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 27 вересня 2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] через канцелярію суду надали заяви про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. 27 вересня 2021 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області підготовче провадження закрито та справу призначено до судного розгляду. 13.01.2022 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] через канцелярію суду надали заяви в якій просили розглянути позовну заяву без їх участі, без застосування технічних засобів, не заперечували проти розгляду справи без участі Відповідача та винесені заочного рішення по справі на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідачі, Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, будучи належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, судові повістки - виклики направлялись відповідачам на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України, вважається доставленою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які знаходяться в матеріалах справи та на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає причини неявки відповідачів неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачами відсутня, що дозволило суду за згодою позивачів, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідачі будучи повідомлені належним чином про розгляд справи відносно них, відзиву на позов не подали про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду позивачів про розгляд справи у їх відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачами документів та неодноразової неявки у судове засідання належним чином повідомлених про день, час та місце судового розгляду справи відповідачів і відсутності будь-яких заяв від них, суд вважає за можливе постановити розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1998р., видане Органом приватизації ДМК, позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної, спільної власності двокімнатна квартира [ADDRESS] , свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) № 3183 від 25.03.1998 р. (а.с.14). Відповідно до штампу на зворотній стороні свідоцтва, право власності зареєстровано в реєстровій книзі № 165 під реєстровим № 22416 Бюро технічної інвентаризації в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області (а.с.14 на звороті). З інформаційної довідки № 216621736 з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.07.2020р. вбачається, що 29.07.2015 року на підставі листа - повідомлення № 135-18575 Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» від 29.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження - заборону відчуження квартири [ADDRESS] , до повного виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПРЕСІВ» перед ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» за договором купівлі - продажу вказаної квартири, посвідченим вказаним нотаріусом 29.07.2015 року за реєстровим № 2561, номер запису про обтяження: 10604930, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23258597 від 29.07.2015 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Швець P.O. (а.с.15-16). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 липня 2018 року у цивільній справі № 208/4100/17 задоволено позов позивачів, як законних власників спірної квартири до ТОВ «ІМПРЕСІВ», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець P.O., про визнання недійсним договору купівлі - продажу вказаної квартири, зазначений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений вказаним нотаріусом 29.07.2015 року за реєстровим № 2561, визнано недійсним (а.с.6-9). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 208/4100/17 зазначене Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська залишено без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили з дня прийняття Постанови Дніпровського апеляційного суду та опубліковані у Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с.10-13). Згідно до Вимоги позивачі, з метою мирного позасудового врегулювання спору, до подання позову до суду, звернулись до ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» і приватного нотаріуса Швець P.O. з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом зняття заборони відчуження спірної квартири та скасування реєстрації вказаного обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.17,18). З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивачів, відповідачами задоволені не були, відповідач, ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» позивачам відповіді не надіслав, а приватний нотаріус Швець P.O. надіслав лист - відповідь № 1784/01-30 від 01.10.2019р., яким відмовив у знятті вказаного обтяження. 5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення та припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Відповідно ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Як передбачено статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник, за правилами даної статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Порушення права розпорядження має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження. При цьому, законодавець зауважив, що обов`язком власника не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Відповідно до ч.3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Крім того, п. 6. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначена відмова в державній реєстрації прав, якщо «наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно». Згідно ст.34 Закону України "Про нотаріат" (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат" від 1 жовтня 2008 року № 614-VI), передбачена така нотаріальна дія як зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації. Нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, зокрема, за заявою набувача у разі смерті відчужувача за договором довічного утримання (догляду), спадковим договором. Згідно з п.1 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вилучення обтяження та скасування арешту можливе на підставі рішення суду. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно зі ст. 31-1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного рішення суду формує та реєструє необхідну заяву або реєструє рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи рішення суду про скасування відповідного рішення суду. Проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Позивачі мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак позбавлені цього права, через наявність обтяжень на належне їм майно. Оскільки Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 липня 2018 року у цивільній справі № 208/4100/17, яке Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 208/4100/17 залишено без змін, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом 29.07.2015 року за реєстровим № 2561, визнано недійсним, то підстави для обтяження майна позивачів відсутні. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч.1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Такі правові регулювання містяться і в ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Що стосується вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23258597 від 29.07.2015, внесеного приватним нотаріусом Швець Р.О., суд дійшов такого. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок державної реєстрації прав, відповідно до якого державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Отже, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Висновок суду узгоджується з позицією, зазначеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 826/3051/18, провадження № 11-567апп19. За таких обставин, суд вважає встановленим, що спір виник і існує між позивачем та відповідачем ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», який є іпотекодержателем спірного майна, щодо державної реєстрації речового права, тобто вирішення цього спору не пов`язано з діями державного реєстратора. Встановивши, що на теперішній час Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 липня 2018 року у цивільній справі № 208/4100/17, яке Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 208/4100/17 залишено без змін, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Швець Р.О. 29.07.2015 року за реєстровим № 2561, визнано недійсним, а тому відповідно до статті 391 ЦК позивачі мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, дослідивши та оцінивши усі надані письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у спосіб обраний позивачем, а саме шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23258597 від 29.07.2015, внесеного приватним нотаріусом Швець Р.О. Що стосується вимог заявлених до приватного нотаріуса Швець Р.О., то в цій частині суд вважає їх безпідставними, оскільки з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 54, 55 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Іпотечні договори, іпотекою за якими є майнові права на нерухомість, договори купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують майнові права на нерухомість. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права, а тому не має спільних чи однорідних прав і обов`язків з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями, відповідно в частині вимог пред`явлених до приватного нотаріуса слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: partial