Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона з вересня 1994 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . На той час в цій квартирі жив ще й батько [PERSON] - [PERSON] , який був наймачем житла. [INFO] [PERSON] помер. Після цього вони вдвох з [PERSON] залишились проживати у цій квартирі, жили однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом обробляли город у дворі. Після переїзду до [PERSON] вона деякий час залишалася зареєстрованою у гуртожитку по [ADDRESS] , а з 30 березня 1999 року зареєструвалася у квартирі [ADDRESS] в якості члена сім`ї наймача. Для її реєстрації в якості члена сім`ї [PERSON] на початку 1999 року звертався до виконавчого комітету Сумської міської ради з вимогою про визнання його наймачем квартири [ADDRESS] після смерті батька, який до цього був наймачем квартири. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 16 березня 1999 року № 117 він був визнаний наймачем вказаної квартири, після чого надав згоду на її реєстрацію у цій квартирі. Також з 01 червня 2010 року в квартирі зареєстрований ще й її рідний брат [PERSON] , третя особа по справі, в якості піднаймача, згоду на реєстрацію якого надавали [PERSON] і вона, як член його сім`ї. Вказана квартира є неприватизованою. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті вона залишилась проживати у вказаній квартирі разом з братом [PERSON] . Позивач зазначає, що у період їх спільного проживання, як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні вона, ні [PERSON] не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Її проживання з [PERSON] було постійним, вони мали спільний бюджет, спільні витрати, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. За час їх спільного проживання однією сім`єю вони для спільного користування придбали нові меблі для спальні, шафу для книг, диван та 2 крісла, телевізор, а також деяку побутову техніку. Після смерті [PERSON] вона звернулася до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради із заявою про визнання її наймачем вказаної квартири, але отримала відмову з посиланням на те, що нею не надано документів на підтвердження родинних відносин між нею та покійним наймачем квартири. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить визнати за нею право користування житлом у квартирі [ADDRESS] , як за членом сім`ї наймача цього житла [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві Сумська міська рада просить відмовити в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача Сумської міської ради Чувакова О.О. заперечила проти позову. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, вказала, що знає [PERSON] і [PERSON] з 1994 року, з того часу і до дня смерті [PERSON] вони проживали разом по [ADDRESS] , вели спільне господарство як чоловік і жінка, придбавали меблі, техніку, вона займалася його лікуванням, оскільки він останнім часом не працював. В іншому шлюбі він не перебував, жив увесь час з [PERSON] . [PERSON] займалася його похованням. Іншого житла у неї немає. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивачки, зазначив, що позивачка проживала з [PERSON] більше 20 років. Жили як чоловік з жінкою, тримали город, разом ходили на ринок, у них все було спільне. На даний час за цією адресою живе позивачка. Коли [PERSON] захворів, його лікуванням займалася [PERSON] . Похованням також займалася [PERSON] , він останні 3 роки не працював. Іншого житла у позивачки немає. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивачки та другом покійного [PERSON] , вказав, що вони разом з ним працювали, він вважав [PERSON] своєю дружиною. [PERSON] з [PERSON] познайомились у 1994 році, з того часу стали проживати разом на [ADDRESS] . Жили як чоловік та дружина, у них був спільний бюджет, вони купляли у хату меблі, гарнітур, разом харчувалися, вона його утримувала коли він не працював. [PERSON] там жила увесь цей час, іншого житла у неї немає. Свідок [PERSON] , яка є родичкою позивачки, підтвердила, що знає [PERSON] та [PERSON] з 1998 року, увесь цей час вони жили на [ADDRESS] . [PERSON] ставився до неї як до дружини, вони разом купляли меблі, техніку, разом приходили до неї в гості. У них був спільний бюджет, вони допомагали батькам. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за даними поквартирної картки за адресою: [ADDRESS] основним квартиронаймачем був [PERSON] , який був зареєстрований за цією адресою з 21 грудня 1959 року (а.с. 14). [INFO] [PERSON] помер, а основним квартиронаймачем вказаної квартири став його син [PERSON] , який був зареєстрованим у цій квартирі з 12 серпня 1983 року (а.с. 8, 13, 14, 19). Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 30 березня 1999 року і на даний час як член сім`ї наймача, що підтверджується даними поквартирної картки (а.с. 11, 14). Також за цією ж адресою з 01 червня 2010 року зареєстрований її брат [PERSON] , третя особа по справі, в якості піднаймача (а.с. 12, 14). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 9). У листі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 19 липня 2021 року за № 14.01-15/863 позивачці відмовлено у визнанні її наймачем квартири [ADDRESS] у зв`язку з ненаданням документів, які б підтверджували родинні відносини між нею та покійним наймачем квартири [PERSON] (а.с. 15). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Статтею 61 ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР). Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 201/9899/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач надала суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] у період з вересня 1994 року по день його смерті. Зокрема, 30 березня 1999 року вона зі згоди основного квартиронаймача, яким на той час був [PERSON] , була зареєстрована у цій квартирі в якості члена сім`ї наймача та залишається зареєстрованою за вказаною адресою і на даний час. Обставини тривалого спільного проживання, ведення спільного господарства та притаманні подружжю відносини позивачки та [PERSON] підтверджуються письмовими доказами та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка набула права користування спірною квартирою нарівні з наймачем, оскільки була вселена і зареєстрована у цій квартирі як член сім`ї померлого наймача. Захистити своє право у позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості, оскільки у зв`язку з відсутністю документів для підтвердження факту родинних відносин з померлим [PERSON] відповідач відмовляється визнавати її квартиронаймачем. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким має бути виконавчий комітет Сумської міської ради з посиланням на ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суд не приймає до уваги, оскільки пункт 2 частини 1 статті 30 вказаного Закону відносить до відання виконавчих органів міських рад облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Натомість у даній справі позивачка не ставить питання про розподіл та надання їй житла, а ставить питання про визнання її членом сім`ї наймача у квартирі, у якій вона зареєстрована у встановленому законом порядку. Крім того, як визначено у статті 1, частині 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що спірна квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Суми. Отже, від імені та в інтересах територіальної громади м. Суми права суб`єкта комунальної власності здійснює Сумська міська рада. Отже, право позивача порушене і підлягає захисту шляхом визнання на нею права користування житлом у квартирі [ADDRESS] , як за членом сім`ї наймача цього житла [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved