Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» у серпні 2013 року звернулося до суду з вище зазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 47 552,46 грн., а також витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до кредитного договору №DNH4KP9231564 від 7 листопада 2006 року [PERSON] отримала кредит у сумі 9 126,00 грн., зі сплатою за користування ним відсотків, проте в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги, що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ «Акцент - Банк» договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, що обмежуються сумою 10 000,00 грн., у зв`язку з чим він є солідарним відповідачем в межах зазначеної суми. 07 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості. 07 вересня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення від 07 жовтня 2013 року скасовано. Зі сторони відповідача надано відзив на позовну заяву за змістом якого остання просила застосувати до вимог банку строк позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 7 листопада 2006 року, [PERSON] у ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає ПАТ «Приватбанк», оформила заявку позивальника DNH4KP69231564 на кредит у розмірі 9 126,0 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць для придбання товарів, строком на 24 місяців, по 7 листопада 2008 року включно. Відповідач підписала заяву, та тим самим виявила свою згоду з усіма її пунктами та зобов`язувалася їх виконувати. Відповідно до тексту заяви, [PERSON] виявила згоду з тим, що дана заява разом з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами, складає між нею та банком договір. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, суд приходить до висновку, що сторони уклали договір кредиту, суть якого полягає у наданні грошових коштів в сумі 9 126,0 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць для придбання товарів, строком на 24 місяців, тобто по 7 листопада 2008 року включно, що підтверджується наданими суду письмовими фактичними даними. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач не виконувала свої обов`язки за договором належним чином та станом на 04 липня 2013 року розмір заборгованості становив 57 552,46 грн., та складався з: заборгованість за кредитом - 8 721,73 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 20 888,90 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 24 725,05 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 716,78 грн. В той же час, відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. До таких же висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-24цс14. Відповідно до ч.1 ст.254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. По справі позивач звернувся до суду у серпні 2013 ролу, що підтверджується вхідним штампом на позові, отже трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, по вимогам банку минув. Висновок суду ґрунтується на тому, що строк повернення кредитних коштів, відповідно до договору №DNH4KP69231564 від 7 листопада 2006 року, був встановлений по 7 листопада 2008 року включно, та до 7 листопада 2011 року банк мав звернутися до суду з вимогами про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, тобто у трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України. Додатково суд звертає увагу, що п. 6.6. «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)», відповідно до якого встановлений строк позовної давності в 5 років, не може розповсюджуватись на відносини, що склались між сторонами з наступних підстав. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 6.6. яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не містять підпису відповідача. Доказів того, що відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, підписуючи заяву позичальник суду не надано. Крім того, суд звертає увагу, що на момент підписання заяви позичальника повне найменування банку було ЗАТ КБ «ПриватБанк», тоді як умови надання споживчого кредиту фізичним особам долучені за підписом ПАТ КБ «Приватбанк», таким чином у суду наявні обґрунтовані підстави вважати, що до матеріалів справи долучені інші умови надання споживчого кредиту а ніж ті, що були на момент підписання відповідачем заяви позичальника. Отже судом враховано, що Умови містять збільшений строк позовної давності однак, вказані умови не розповсюджується на відносини, що склались між сторонами. Крім того, у заяві позичальника від 7 листопада 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Будь яких доказів які б свідчили про переривання строку позовної давності, суду не надано. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування строку позовної даності відповідач письмово заявив. Окрім того, зобов`язання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ «Акцент - Банк» договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року. Умовами договору передбачено, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Як убачається з договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, строк виконання основного зобов`язання в Договорі не встановлено. Враховуючи те, що договір поруки був укладений між Банком та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» 20 жовтня 2010 року, та Банком не пред`явлено вимоги поручителю протягом 6 місяців з 7 листопада 2008 року, у суду немає правових підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку 10000 грн. За таких обставин, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 526-530, 533, 536, 598, 610-615, 624-626, 638-643, 1046 ЦК України;

Outcome: dismissed