Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

В вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Територіального управління ДБР, розташоване у місті Мелітополі, та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, в провадженні слідчого ДБР Черніченка Б.В. перебуває кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р.,внесене до ЄРДР за заявою [PERSON] щодо невиконання слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Зайцевим Є.С. ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30.06.2016 р., якою останнього було зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] про проведення слідчих та процесуальних дій. Постановою слідчого Черніченка Б.В. від 27.04.2018 р. кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Зайцева Є.С. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Вказану постанову позивач оскаржив до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя та ухвалою слідчого судді від 11.07.2018 р. №335/5270/18 пр. №1-кс/335/3553/2018 постанова про закриття кримінального провадження була скасована. Як зазначено у позові,внаслідок прийняття слідчим Черніченком Б.В. неправомірної постанови від 27.04.2018 р. позивачу завдана матеріальна шкода у розмірі 1300 гр.,яка складається з витрат на оплату юридичних послуг (підготовку та подання слідчому судді скарги ,інших процесуальних документів),моральної шкоди,яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000 гр.,а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 1502 гр.54 коп. На підставі зазначеного,позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми 1300 гр. на відшкодування матеріальної шкоди,2000 грн. на відшкодування моральної шкоди,1502 грн.54 коп. судових витрат. Ухвалою суду від 16.09.2021 року прийнято справу до свого провадження та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотань будь-якої зі сторін про інше, надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали. 22.12.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ТУ ДБР у м.Мелітополі за змістом якого вимоги [PERSON] вважає безпідставними та необґрунтованими на підставі чого просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 30.12.2021 року від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, строк подачі якого було пропущено. Державна казначейська служба України просить суд поновити процесуальний строк для надання відзиву на позов. У відповідності до положень ч. 1 ст. 127 ЦПК України Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Відповідно до положень п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд вважає, що надані у відзиві пояснення по суті справи необхідні для прийняття судом законного та обґрунтованого рішення у справі, у зв`язку з чим визнає причини пропуску строку на подання відзиву поважними та поновлює його. Представника відповідача Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на те,що позивач не довів доказами факту порушення його прав у кримінальному провадженні та заподіяння моральної шкоди окрім того витрачені ним кошти на правничу допомогу, яка надана особою, яка не є адвокатом. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. Як передбачено ч. 1,6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Тобто за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Як передбачено ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м.Мелітополі перебуває кримінальне провадження № 42016080000000347 від 25.10.2015 р.за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 382 КК України. 27.04.2018 р. слідчим Черніченком Б.В. прийнято постанову про закриття кримінального провадження за № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Зі змісту цієї ухвали вбачається, що слідчим суддею розглядалась скарга [PERSON] на постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченка Б.В. від 27 квітня 2018 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України,саме цю постанову ухвалою слідчого судді було скасовано та направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування. Відтак, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено протиправна діяльність слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченко Б.В. під час досудового розслідування кримінального провадження, у якому [PERSON] є заявником. У відповідності до положень ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Заявляючи вимоги про стягнення на свою користь 1300 грн. на відшкодування матеріальної шкоди зазначав, що вказана сума була витрачена ним на сплату юридичних послуг для захисту його прав у кримінальному провадження, а саме: підготовки та подання вищезазначеної скарги до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Окрім того на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем при розгляді слідчим суддею скарги [PERSON] до матеріалів справи було долучено, договір про надання правової допомоги № 1/20/02/2017 від 20 лютого 2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , акт здавання приймання юридичних послуг на суму 1300 гривень та копії дублікатів чеків на загальну суму 1300 гривень. Зміст вказаного договору вказує на те, що [PERSON] не є представником потерпілого у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України за №42016080000000347 від 25 жовтня 2015 р, яке було відкрито за заявою [PERSON] , як потерпілого, а в силу ст.58, 45 КПК України, фахівець у галузі права [PERSON] не мав права надавати [PERSON] правничу допомогу у кримінальному провадженні як його представник, тому сам факт внесення [PERSON] певних оплат вказаному фахівцю, який не надавав професійну правничу допомогу потерпілому у кримінальному провадженні, не обумовлює відшкодування таких витрат відповідачем. Окрім того, як передбачено ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів. Згідно з ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. Відповідно до ст. 125, 126 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. Зі змісту зазначених норм вбачається, що за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Таким чином витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав у кримінальному провадженні. Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні, на підставі чого суд доходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає у витратах позивача на правову допомогу під час розгляду слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя скарги на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченко Б.В.. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду у розмірі 2000 грн., завдану йому в наслідок недотримання слідчим Черніченко Б.В. вимог кримінального процесуального закону, що призвело до необхідності звернення до слідчого судді із скаргою, що завдало йому моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресів та втраті віри у законність і справедливість правоохоронних органів. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України, у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Аналізуючи наведене суд встановив, що позивач не надано підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України, що заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу Державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок розміру грошової відшкодування моральної шкоди. Суд не може встановити з яких міркувань позивач виходив при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, а відтак суд доходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. При вирішенні позову про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу,суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи,до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи,що судом не встановлено підстав для задоволення позову,судові витрати,понесені [PERSON] на правничу допомогу,покладаються на нього. На підставі ст.56, 129 Конституції України, ст.ст.23, 1166, 1167, 1172, 1174, 1176, 1177 ЦК України, ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 280, 284, 353, 355 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed