Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Позов мотивовано тим, що 28.08.2020 року за адресою: Кіровоградська область, м.Кропивницький, відбулось ДТП, в якій автомобіль марки: "MAN", р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП пішохід, [PERSON] , від отриманих травм померла. Оскільки позивач - мати по відношенні до загиблої, у зв`язку з її смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії 171706375, який діяв на момент настання ДТП станом на 28.08.2020 року. 28.08.2020 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020120000000291 з кваліфікацією по ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. Станом на 22.10.2021 року кримінальне провадження №12020120000000291 розглядається Ленінським районним судом м. Кіровограда у справі 405/5886/20 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, судовий розгляд якої триває. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. І таке право вибору, відновити своє порушене право, це виключне право позивача, і ніхто не може йому вказувати, як його відновлювати, оскільки таке гарантоване законом. В листі №6405-3 від 20.11.2020 року, ПРАТ СК "ПЗУ УКРАЇНА", повідомив представника позивача про те, що було прийняте рішення про відшкодування моральної шкоди у розмірі 14169 грн., та повідомлено про необхідність долучення документів, що підтверджують дохід матері меншим за прожитковий мінімум та інші документи, які відповідають Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не спеціальному закону, який регулює дані правовідносини. Оскільки, така бездіяльність страховика порушує норми законодавства України та права і інтереси потерпілого, то позивачем прийнято рішення звернутися в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів. Для наявності права на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, батькам достатньо лише наявності права на одержання утримання від померлого. Таке право передбачене ч. 1 ст.202 СК України, відповідно до якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Позивач є особою, яка, за життя своєї дочки, була на її утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом у 1996 році та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦК України та ч. 1 ст. 202 СК України. Факт досягнення пенсійного віку позивачем підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] виданого 21.03.1996 року. Факт перебування позивача на утриманні у загиблої доньки підтверджується актом про засвідчення факту перебування [PERSON] на утриманні у [PERSON] від 14.09.2020 року, оскільки на день її смерті була на її утриманні та мала право на одержання від неї утримання. Оскільки, позивач - є єдиним непрацездатним членом сім`ї загиблої, остання має право на мінімально гарантовану Законом №1961-IV виплату страхового відшкодування у зв`язку зі смертю [PERSON] .. Позивач просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 170028 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потрепілого. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 04.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 03.12.2021 року до Вільшанського районного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на виконання ухвали суду від 04.11.2021 року надійшли: довідка №150-Ф від 26.11.2021 року про розмір пенсії позивачки та довідка від 18.11.2021 року форми ОК-5 на [PERSON] 07.12.2021 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 10.12.2021 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 04.01.2022 року до Вільшанського районного суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи: акту обстеження житлово-побутових умов позивачки від 14.12.2021 року. Позивач та представник позивача адвокат Ієговська А.О. в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надала суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи №384/331/21 за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позовну заяву суду надала. Розгляд справи здійснюється на підставі ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В порядку спрощеного позовного провадження вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 28.08.2020 року за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Преображенська, перех. вул. Олександрійська, відбулось ДТП, в якій автомобіль марки: "MAN", р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , здійснив наїзд на транспортний засіб, що стоїть - по ходу руху, на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП пішохід, [PERSON] , від отриманих травм померла, що вбачається із довідки №3020242479059335 про дорожньо-транспортну пригоду від 25.09.2020 року, довідки про причину смерті від 29.08.2020 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.08.2020 року(а.с.11-12, 15, 16). Позивач [PERSON] є матір`ю загиблої [PERSON] , [INFO] , зазначене підтверджується листом Залізничного ВДРАЦС у місті Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) № 724/21.3-26 від 30.06.2021 року, відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 17.07.1964року, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.08.2019року (а.с. 18, 19, 20). Станом на дату ДТП, відповідальність водія автомобіля "MAN" TGX 26.440, р.н. [NUMBER] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 171706375, який діяв на момент настання ДТП станом на 28.08.2020. Згідно довідки від 13.10.2021 року Ленінським районним судом м. Кіровограда розглядається кримінальне провадження у справі №405/5886/20 за обвинуваченням [PERSON] , судовий розгляд якої триває (а.с.13). 22.09.2020 позивач через свого представника - [PERSON] звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з повідомленням про ДТП та заявами на здійснення регламентної виплати (а.с. 26, 27, 28, 29, 30). Як зазначено у позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, відповідачем позивачу було здійснено страхову виплату, відшкодування моральної шкоди згідно ст. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі (1/4 частина) - 14169 грн. Інша заява залишилась без реагування, тому позивач звернулась до суду з даним позовом. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В пункті 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187ЦК). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного Кодексу України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Слід зазначити, що Закон України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 ЗУ). Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3 ч.1 ЗУ). дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п.1.12 ч.1 ЗУ). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування п.п.9.1, 9.4 ст. 9 ЗУ). За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. За результатами розгляду справи судом встановлено, що потерпіла [PERSON] загинула внаслідок ДТП, яка сталася 28.08.2020 року. Отже, має місце страховий випадок, а тому незалежно від вини особи, яка завдала шкоди, - шкода [PERSON] завдана смертю фізичної особи (її доньки) внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому повинна бути відшкодована страховою компанією, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "MAN" TGX 26.440, р.н. [NUMBER] застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом № 171706375, який діяв на момент настання ДТП. Відповідач частково здійснив виплату страхового відшкодування позивача, а тому дана ДТП визнана відповідачем страховим випадком. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Звертаючись до суду з даною вимогою, позивач посилалася на те, що вона є особа, яка за життя своє доньки (загиблої [PERSON] ), була на її утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом у 1996 році та відноситься до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію п.2 ч.1 ст. 1200 ЦК України та ч.1 ст. 202 СК України. Факт досягнення пенсійного віку позивачем підтверджується ст. 12 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», згідно якої право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років, та пенсійним посвідченням № [NUMBER] виданого 21.03.1996 року (а.с.24). Згідно копії акту про засвідчення факту перебування на утриманні від 14.09.2020 року, [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , потребувала утримання, оскільки її дохід був меншим ніж необхідні витрати та перебувала на утриманні [PERSON] , [INFO] , що підтверджують сусіди: гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] (а.с.25). Відповідно до копії акту обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] , складеного відділом соціального захисту населення Виконавчого комітету Вільшанської селищної ради 14.12.2021 року, [PERSON] потребує постійного стороннього догляду так як не може самостійно себе обслуговувати. Господарство не тримає, умови проживання задовільні. Отже, позивач є особою, яка досягла пенсійного віку і отримує пенсію за віком. Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Заперечуючи проти задоволення вказаної позовної вимоги, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено що вона перебувала на утриманні своєї загиблої доньки, оскільки не надані документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілої, розмір пенсії, наданої утриманцю внаслідок втрати годувальника. Суд погоджується із вказаною позицією відповідача з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 202 СК України , повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», в період з 01.07.2020р. встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі - 1712 грн. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у постанові №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» - прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Згідно довідки форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу) на [PERSON] від 18.11.2021 року, сума заробітку для нарахування пенсії усього за 2019 рік: 50076 грн. та усього за 2020 рік: 26966 грн. 25 коп.. В той же час слід зазначити, що згідно довідки управління з питань виплати пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 26.11.2021 року, позивач [PERSON] , [INFO] , станом на дату смерті доньки, у серпні 2020 року отримала пенсію в сумі 2748,25 грн., що є більшим за розмір прожиткового мінімуму. Таким чином, враховуючи те, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування на утриманні померлого та потреби у матеріальній допомозі, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову та про інші витрати позивачем не заявлено, інші учасники справи щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не зверталися, то суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed