Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник - [PERSON] , звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: ТОВ «Кей-Колект», АТ «УкрСиббанк», в особі Закарпатського управління Західного РД, відділення № 133 АКІБ «УкрСиббанк», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки подружжя. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що з 19.02.1994 року позивач проживає цивільним шлюбом з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 19.02.1994 року, в якому перебуває і по сьогоднішній день. Зазначає, що за цей період ними було придбано: вбудоване приміщення загальною площею 39,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартира, площею 43,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . Все майно було придбано за спільні кошти, але оформлялося на [PERSON] за сімейних обставин. Зауважує, що 26.04.2007 року було укладено договір іпотеки № 11148615000, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 11148615000 надане в іпотеку нерухоме майно, а саме: вбудовані приміщення загальною площею 93 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № 17012705; квартиру з мансардою, загальною площею 320,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № 2556886; земельну ділянку площею 247 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2110100000:59:003:0017. Вказує, що банк жодного разу не звернувся до позивача стосовно заборгованості позичальника щодо даного кредиту. Разом з тим, зазначає, що на сайті «СЕТАМ» позивач виявив лот № 449428 з добровільного продажу квартири з мансардою, загальною площею 320,7 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також лот № 449431 з продажу комерційної нерухомості за тією ж адресою. В описовій частині та в інформації про лот власником зазначено ТОВ «Кей-Колект», тобто без відома позивача воно було реалізовано. Оскільки позивач вважає, що це майно є його спільним з [PERSON] , то реалізація майна без відома позивача є неприпустимою, оскільки йому не було відшкодовано вартість його частини, що, на думку позивача, порушує його право на власність. З огляду на зазначене повідомляє, що він не надавав дозволу на добровільну реалізацію майна. На підставі викладеного, просить суд визнати об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] вбудоване приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та встановити, що частки подружжя є рівними і складають 1/2 частину. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.01.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. 11.03.2021 року від представника третьої особи - ТОВ «Кей-Колект» до суду надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» категорично не погоджується з аргументами, викладеними в позовній заяві та просить відмовити у задоволенні позову. Зауважує, що 26.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого з 26.10.2018 року є АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту № 11148615000, за умовами якого, банк надав [PERSON] кредит (грошові кошти) у сумі 175000 доларів США з відсотковою ставкою 13 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором були укладені договір поруки № 11148615000 від 26.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] та договір іпотеки № 11148615000 від 18.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Семен Є.В. за реєстровим № 607, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: а) вбудовані приміщення загальною площею 93,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; б) квартиру з мансардою загальною площею 320,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в) земельну ділянку загальною площею 0,0247 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2110100000:59:003:0017. Зазначає, що у зв`язку з тим, що зі сторони боржника систематично не виконувалися зобов`язання за кредитним та іпотечним договором, банк неодноразово звертався до боржника шляхом листування та особистого спілкування, однак це ніякого результату не дало, боржник неодноразово давав пусті обіцянки та ігнорував прохання банку щодо виконання зобов`язань за кредитним та іпотечним Договором. У зв`язку з викладеним, 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу № 1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, 12.12.2011 року за реєстровим № 5207-5208, згідно з якими право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Наголошує, що отримані від банка кошти [PERSON] витратила на власні потреби, а виконувати свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів взагалі припинила. Неминучим наслідком дій, щодо несплати боргу по кредитному договору забезпеченому іпотекою було застосування іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що власне і відбулося. Представника третьої особи вказує, що ТОВ «Кей-Колект» неодноразово зверталося до боржника і його поручителя з пропозиціями дійти домовленостей щодо врегулювання питання по сплаті заборгованості за кредитним договором, який забезпечений іпотекою. Отримавши низку відмов ТОВ «Кей-Колект» прийняло рішення звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору іпотеки № 11148615000 від 18.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Семен Є.В. за реєстровим № 607, та ст. ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», яке відбулося 15.08.2016 року. ТОВ «Кей-Колект», як одноособовий власник через ДП «СЕТАМ» виклало на електронні торги вищезазначене нерухоме майно, а саме: квартиру з мансардою, загальною площею 320,7 кв.м, яка розташована на земельній ділянці площею 0,0247 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2110100000:59:003:0017, та комерційну нерухомість (магазин), вбудовану в окремо стояче приміщення, загальною площею 93 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Разом з письмовими поясненнями щодо позову представником третьої особи подано клопотання про закриття провадження у справі та клопотання про застосування строку позовної давності. Клопотання про застосування строку позовної давності мотивовано тим, що 11.06.2018 року [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ТОВ «Кей-Колект» та ПН КМНО Щелкова Д.М. про визнання незаконними і скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2020 року у справі № 308/6448/18 [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Наразі рішення у справі № 308/6448/18 переглядається Закарпатським апеляційним судом. Звертає увагу, що у першому абзаці зазначеної позовної заяви [PERSON] зазначила, що 22.11.2016 року рекомендованим листом позивач вона отримала від відповідача ТОВ «Кей-Колект» вимогу про звільнення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , протягом місяця з дня отримання вимоги, з якої дізналася, що 15.08.2016 року ТОВ «Кей-Колект» набуло у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на зазначену квартиру.». Як зазначає [PERSON] у своїй позовній заяві, з 19.02.1994 року він проживає цивільним шлюбом з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 19.02.1994 року, в якому перебуває і по сьогоднішній день. Зазначає, що оскільки [PERSON] перебував і перебуває по сьогоднішній день у шлюбі з [PERSON] , він не міг не знати про отримання нею вищезазначеної вимоги та про пред`явлення його дружиною позовної заяви у справі № 308/6448/18. Таким чином, стає очевидним, що [PERSON] або міг дізнався про порушення своїх прав щонайменше у серпні 2016 року. Відтак, трирічний строк позовної давності закінчився щонайменше у серпні 2019 року. Враховуючи наведене, оскільки строк позовної давності для пред`явлення позовної заяви про визнання майна спільним сумісним, аргументуючи її тим, що ТОВ «Кей-Колект» без його відома реалізувало іпотечне майно, закінчився ще у серпні 2019 року, представник третьої особи просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Ухвалою суду від 11.01.2022 року відмолено у задоволенні клопотання ТОВ «Кей-Колект» про закриття провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву, згідно з якою позов підтримує та звертає увагу на позиції Верховного Суду, викладені у відповідних постановах. Просить справу розглянути у його відсутності та задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явилася, при цьому подала заяву, згідно з якою просить розглянути справу без її участі. Зазначає, що вже подавала заяву про розгляд справи у її відсутності, при цьому вона посилалася на те, що у іншій справі № 308/6448/18 за її позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. та ТОВ «Кей-Колект» (третя особа без самостійних вимог у даній справі), встановлено факт набуття оспорюваного майна, яке було передано в іпотеку, є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та [PERSON] , оскільки набуто у шлюбі. Зауважує, що вона визнаю, що все майно вони набули у шлюбі та заробляли гроші на їх покупку по різному: вона в Україні, а він їздив на заробітки. Представник третьої особи - ТОВ «Кей-Колект» у судове засідання не з`явився, при цьому подала до суду клопотання, згідно з яким просить розглянути справу та враховуючи надані пояснення і постанови Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі № 723/826/19 та від 20.05.2020 року у справі № 2-1704/10 відмовити у задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи - АТ «УкрСиббанк» у судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи АТ «УкрСиббанк», в якому зазначив, що AT «УкрСиббанк» вважає заявлені позивачем позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. Просить проводити судові засідання у справі у відсутності представника третьої особи AT «УкрСиббанк». За приписами статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, з 19.02.1994 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.02.1994 року. Згідно з договором купівлі-продажу № 351 від 26.12.2000 року, посвідченим приватним нотаріусом, відповідач [PERSON] придбала вбудоване приміщення загальною площею 39,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кутовий будинок. Крім того, 09.09.2003 року відповідач [PERSON] придбала квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом. Право власності на вказане нерухоме майно - вбудовані приміщення та квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується відповідними витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копії яких наявні у матеріалах справи. Крім того, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2110100000:59:003:0017, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2003 року, що стверджується копією витягу з реєстру прав власності не нерухоме майно. 26.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 11148615000, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у сумі 175000 доларів США з відсотковою ставкою 13 % річних, строком до 26.04.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені договір поруки № 11148615000 від 26.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON] та договір іпотеки № 11148615000 від 18.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Згідно з договором іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: а) вбудовані приміщення загальною площею 93,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; б) квартиру з мансардою загальною площею 320,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в) земельну ділянку загальною площею 0,0247 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2110100000:59:003:0017. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими право вимоги за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». У подальшому ТОВ «Кей-Колект» було прийняло рішення звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору іпотеки № 11148615000 від 18.10.2007 року. 15.08.2016 року на підставі рішення від 18.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. зареєстровано право власності на належне [PERSON] нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0247 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2110100000:59:003:0017; квартиру з мансардою загальною площею 320,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; вбудовані приміщення загальною площею 93,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки № 11148615000 від 26.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Семен Є.В., зареєстрованим за № 607. ТОВ «Кей-Колект», як власник майна, через ДП «СЕТАМ» виклало на електронні торги вищезазначене нерухоме майно. Також судом встановлено, що [PERSON] було подано до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позов до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, ТОВ «Кей-Колект» про визнання незаконними та недійсними рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно з яким просила визнати незаконними і недійсними наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М., що стосується вищевказаного нерухомого майна, а саме: індексний номер: 31001962 від 18.08.2016 року; індексний номер: 30999784 від 18.08.2016 року, індексний номер: 31000459 від 18.08.2016 року, а також записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер 15975678 від 15.08.2016 року, номер 15973202 від 15.08.2016 року, номер 15973863 від 15.08.2016 року та скасувати зазначені рішення. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2020 року (справа № 308/6448/18) в задоволенні вказаної позовної заяви [PERSON] було відмолено. На вказане рішення подано апеляційну скаргу та на даний час в Закарпатському апеляційному суду триває апеляційний розгляд у справі № 308/6448/18. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що вищезазначене нерухоме майно є його спільною власністю з [PERSON] , реалізація майна без відома позивача порушує його право на власність, оскільки він не надавав дозволу на добровільну реалізацію такого, а тому просить суд визнати об`єктами спільної сумісної власності його та [PERSON] вбудоване приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , встановити, що частки подружжя є рівними і складають 1/2 частину. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Виходячи із змісту частини першої статті 4, частини першої статті 19 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до положень частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] у позовній заяві не ставить питання про розподіл майна, а навпаки просить набуте під час шлюбу майно визнати спільною сумісною власністю подружжя та визначити, що частки подружжя є рівними, фактично підтвердити презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке є таким в силу закону. З огляду на вказане, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним способом захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, відповідно до викладеної [PERSON] в позові вимоги, що в силу закону є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, за змістом статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість кредитора звернути стягнення на іпотечне майно. При цьому загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт шостий статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту шостого статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Суд вважає, що у даній справі очевидно, що учасники цивільних відносин (подружжя, яке перебуває у шлюбі) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (позов позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки подружжя; позов відповідача про визнання незаконними та недійсними рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) використовується учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки такий позов порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20). З урахуванням наведеного та встановлених обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Що стосується клопотання представника третьої особи ТОВ «Кей-Колект» про застосування строку позовної давності у даній справі, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04,§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed