Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.09.2021 року звернувся до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Білгород- Дністровськводоканал» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог Свої уточнені позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що він є власником ј частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 26.07.2021 року співробітниками Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» було здійснено позапланову перевірку за зазначеною вище адресою та безпідставно зірвано пломбу з лічильника на воду №хх4833. У той же час, співробітниками відповідача було видано позивачу [PERSON] припис на повірку лічильника та рекомендовано звернутись до їхнього знайомого майстра, який за 500,00 грн. зробить повірку, на що позивач повідомив, що купив за власні кошти новий лічильник води та звернувся з відповідною заявою до відповідача щодо його установлення. Однак, представником відповідача Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» було повідомлено, що укладений між сторонами Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2015 року не є дійсним, тому позивачу було запропоновано надати технічні умови на підключення та укласти новий договір. Однак, в укладенні нового договору позивачу було відмовлено саме через відсутність розроблених технічних умов на підключення зазначеного вище будинку. Окрім того, як стверджує позивач [PERSON] , після втручання співробітників відповідача у лічильник води, він почав відображати недостовірні дані, а саме почав рахувати в 10 разів більше, що не відповідає дійсності. Враховуючи вищенаведене, згідно уточнених позовних вимог позивач [PERSON] просить суд: -визнати Акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, складений КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , недійсним; -договір про водопостачання №б/н від 21.03.2015 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Білгород-Дністровськводоканал» визнати дійсним та діючим; - визнати, що подальше переукладання Комунальним підприємством «Білгород- Дністровськводоканал» з [PERSON] Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , у новій редакції на новий строк не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровсводоканал»; -зобов`язати Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» встановити придбаний [PERSON] засіб обліку в будинку за адресою: [ADDRESS] та здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку; -зобов`язати \~ \~ \~ \~Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07. 2021 року і до часу \~ \~ \~ \~ встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців; - стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на користь [PERSON] 200 000,00 (двісті тисяч) гривень морального відшкодування; - стягнути \~ \~ \~ \~з Комунального \~ \~ \~ \~підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на користь [PERSON] , 12 848,00 гривень матеріального відшкодування. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 23.09.2021 року на адресу суду від представника відповідача Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» надійшов відзив на позовну заяву. 20.10.2021 року від позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог. 20.10.2021 року від позивача [PERSON] надійшов відповідь на відзив на позовну заяву. 03.11.2021 року від представника відповідача надійшло на адресу суду заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні позивач [PERSON] свої уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Комунального \~ \~ \~ \~підприємства «Білгород- Дністровськводоканал» проти задоволення уточнених позовних вимог позивача заперечував у повному обсязі, оскільки твердження позивача [PERSON] про те, що пломба лічильника за зазначеною вище адресою була зірвана співробітниками відповідача не відповідає дійсності, адже пломба лічильника зривається у виключних випадках, про що складається відповідний акт. Натомість на момент перевірки пломба лічильника вже була зірвана, про що було складено відповідний акт. Щодо твердження позивача, що укладений між сторонами договір від 21.03.2015 року є дійсним, спростовується положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме ч.3 Прикінцевих та перехідних положень. Окрім того, під час проведення службової перевірки було встановлено, що технічні умови щодо підключення будинку позивача до водопостачання відсутні, тобто позивач самовільно приєднався до мережі водопостачання. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, тому є необґрунтованими та безпідставними. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є власником ј частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування ВМК №101187 від 26.09.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В.. 21 березня 2015 року між сторонами був укладений Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення терміном на 5 років. Відповідно до Припису, надісланого позивачу [PERSON] , його було попереджено про необхідність в термін до 26.08.2021 року забезпечити повірку лічильника. Згідно Акту про фактичне споживання послуг водопостачання та водовідведення, особистий рахунок 507079, було зафіксовано, що пломба №12313035 на лічильнику №КВ-2,5 номер хх4833 зірвана. Позивачем [PERSON] було зроблено запис у цьому акті: «Не згоден! Вони зірвали пломбу самі». Актом №13 від 22.09.2021 року про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування було зафіксовано самовільне приєднання позивача [PERSON] до мережі централізованого водопостачання/централізованого водовідведення. Також в Акті від 22.09.2021 року було зафіксовано зрив пломби лічильника води та відсутність технічних умов на водопостачання у позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо підключення його до мереж водопостачання та вирішення конфліктної ситуації, яка виникла між сторонами. Окрім того в матеріалах справи наявні копії Актів про фактичне споживання послуг водопостачання та водовідведення за особистим рахунком позивача [PERSON] № [NUMBER] від 15.09.2021 року та 22.09.2021 року. Згідно повідомлення про оплату послуг водопостачання за вересень 2021 року, позивачем [PERSON] було споживано 114 кубів води, на загальну суму 1969,92 грн.. Згідно тарифів на додаткові послуги, які надаються КП «Білгород-Дністровськводоканал», затверджених рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 07.03.2019 року №74, технічне обслуговування та повірка водолічильника діам.15 мм для населення з ПДВ 168,20 гривень, технічне обслуговування та повірка водолічильника діам.25 мм для населення з ПДВ 242,82 гривень. Відповідно до службової записки співробітника КП «Білгород-Дністровськводоканал» [PERSON] від 10.08.2021 року в період з 01.01.1990 року по теперішній час технічних умов на підключення до мереж водопостачання за адресою: [ADDRESS] не видавалось. Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII\~(надалі - Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч. 3\~ст. 5 цього Закону\~захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із\~законом, а також суди. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 зазначеного вище Закону,\~нечесна підприємницька практика забороняється. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України\~«Про питну\~воду та\~питне водопостачання»,\~ Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими\~Постановою КМУ від 05.07.2019 року №690. Вказані правовідносини є договірними. Відповідно до\~ст.7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення, зокрема, шляхом забезпечення кожної людини питною водою нормативної якості в межах науково обґрунтованих нормативів питного водопостачання залежно від району та умов проживання. Згідно\~ст.19 цього ж закону, послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог\~Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~на підставі договору, в тому числі з власниками будинків, що перебувають у приватній власності. Договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Порядок надання споживачам послуг з питного водопостачання та/або водовідведення встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до\~ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», споживачі питної води, послуг з питного водопостачання та водовідведення мають право на забезпечення питною водою, якість якої відповідає державним санітарним нормам і правилам, кількість і режим подачі якої визначаються на договірних засадах в обсязі, не меншому від нормативів питного водопостачання; підключення в установленому порядку до централізованого водопостачання та водовідведення. А, згідно п.8ч.1ст.8\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги має право: 1) припинити/зупинити надання комунальних послуг в разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі у порядку і строки, встановлені законом та договором, крім випадків, якщо якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору. Закон України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього\~Закону\~дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статті\~20,\~21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» \~визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до\~ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ\~- надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3\~ст.\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» \~передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2\~ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Закон передбачає істотні (обов`язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем/виробником та споживачем. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Так, істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов`язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору. З аналізу змісту ч. 3 ст.\~6, ч. 1 ст.\~630 ЦК України, ст. ст.\~19\~21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови №529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту типового договору. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 року №690\~затверджені типові договори для різних моделей організації договірних відносин, одним із яких є договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньобудинкових систем). Цивільний кодекс України\~у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 208 ЦК України\~правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1\~ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1\~ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст.\~642,\~643 ЦК України. Частина 1 ст. 628\~ЦК України\~передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст\~6,627 ЦК України\~визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору,\~ЦК України\~разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.\~6\~та ст.\~627\~цього\~Кодексу\~при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього\~Кодексу\~та інших актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 648 Цивільного кодексу України\~визначено, що зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, орган) влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, можна дійти висновку про те, що в разі відмови виконавця на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі частини другої\~статті 16 ЦК України\~шляхом примусового виконання обов`язку в натурі та визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 3\~ЦПК України передбачено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушень, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей\~11,\~15 ЦК України\~цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних правце передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Так, з урахуванням положень ст.ст.15,16\~ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання недійсним Акту про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, який складений співробітниками відповідача КП «Білгород-Дністровськводоканал» недійсним, так як складений акт про виявлене порушення є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення обстеження, тому оскарження як дій лише факту складання такого акту, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ під час вирішення спору, при вирішенні якого суд зобов`язаний надати йому відповідну оцінку. Враховуючи зміст вказаних норм, вимога про визнання акту недійсним не є способом захисту прав і законних інтересів, а отже, не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями\~Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. Крім того, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідача були порушені права позивача, як споживача житлово-комунальних послуг. Одночасно суд зазначає, що не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів позивача [PERSON] позовна вимога щодо визнання дійсним договороу постачання, укладеного між сторонами 21.03.2015 року, адже термін цього договору, а саме 5 років вже сплинув та відновлення порушеного права позивача можливе лише шляхом зобов`язання відповідача як єдиного надавача послуг водопостачання на ринку у м.Білгород-Дністровський, укласти з позивачем типовий договір на новий термін. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині визнання, що подальше переукладання Комунальним підприємством «Білгород- Дністровськводоканал» з [PERSON] Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , у новій редакції на новий строк не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровсводоканал» та зобов`язання відповідача встановити придбаний [PERSON] засіб обліку в будинку за адресою: [ADDRESS] та здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку, а також зобов`язаня відповідача провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26 липня 2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначено\~\~\~\~\~\~\~\~Правилами користування\~\~\~\~\~\~\~\~системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених\~Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 року\~(далі - Правила), чинних на період виникнення спірних правовідносин. Відповідно до\~ст. 41 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», облік у сфері питного водопостачання здійснюється підприємствами питного водопостачання і споживачами за допомогою технічних засобів, що відповідають вимогам технічних регламентів. Відповідно до Правил користування системами централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення в населених пунктах України, затверджених\~Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 року, а саме, п. 1 Розділу 4 не допускається будь-яке самовільне приєднання об`єктів водоспоживання до діючих систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення (включаючи приєднання до будинкових вводів, внутрішньобудинкових мереж або до мереж споживачів). Відповідно до п.3.1, 3.2 Правил розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на підставі показників засобів обліку. Водокористування вважається безобліковим, якщо споживач\~самовільно\~приєднався до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення або самовільно користується ними. Згідно п.5.10 Правил засоби обліку в місцях їх приєднання до трубопроводів мають бути опломбовані представником виробника і захищені від несанкціонованого втручання в їх роботу, яке може порушити достовірний облік кількості отриманої води. Пунктом 5.13 Правил визначено, що споживач забезпечує захист приміщень, де розташовані вузли обліку, від ґрунтових, талих і дощових вод та інших шкідливих впливів, утримує зазначені приміщення в належному стані; не допускає доступу сторонніх осіб і забезпечує доступ представників виробника за службовими посвідченнями до засобів обліку, водопровідних пристроїв та обладнання. Пунктом 5.18 Правил передбачено, що споживач відповідає за цілісність та збереження засобів обліку, пломб і деталей пломбування, встановлених представниками територіальних\~\~органів Держспоживстандарту та виробником в місцях з`єднань засобів обліку, запірної арматури,\~\~манометра та іншого обладнання вузла обліку незалежно від місця його розташування. Знімати засоби обліку, здійснювати будь-які заміни їх частин або зміни положення на водомірному вузлі, де їх встановлено, знімати пломби, накладені органами Держспоживстандарту або виробником, має право лише виробник або споживач за дозволом виробника. У разі самовільних дій споживач сплачує витрату води згідно з пунктами 3.3, 3.4 цих Правил. Згідно п. 5.17 Правил 5.17., в разі порушення цілісності пломб на засобах обліку, а також на їх з`єднувальних частинах, накладених представником виробника, виявлення фактів штучного впливу на роботу засобів обліку,\~виробник має право вимагати\~від споживача проведення позачергової\~\~їх\~\~повірки\~\~до\~\~закінчення\~\~встановленого\~\~для них міжповірочного інтервалу з метою контролю правильності їх показів. У таких випадках позачергова повірка засобів обліку виконується за рахунок споживача. Пункт 6 Розділу 4 Правил користування системами централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення в населених пунктах України, затверджених\~Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 року, передбачає, що у разі самовільного приєднання до систем централізованого питного водопостачання та/або централізованого водовідведення виконавець послуги з централізованого водопостачання/централізованого водовідведення проводить розрахунок витрат води за пропускною спроможністю водопровідного вводу при швидкості руху води в ній 0,7 м/с та дією її повним перерізом цілодобово або з урахуванням графіка подачі води. Розрахунковий період при самовільному приєднанні встановлюється з дня початку такого приєднання. Якщо дату початку самовільного приєднання виявити неможливо, то період самовільного користування становить тридцять діб. У зв`язку з виявленими порушеннями, зафіксованими відповідачем у акті від 22.09.2021 року, відповідачем було виконано розрахунок, який відображений у повідомлення на оплату послуг водопостачання позивача [PERSON] .. Такі нарахування відповідають вимогам вищевказаних рішень, отже є і правомірними та підлягають оплаті споживачами, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Звертаючись до суду із позовними вимогами щодо визнання, що подальше переукладення між сторонами договору не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровсводоканал» та зобов`язання відповідача встановити придбаний [PERSON] засіб обліку в його будинку, а також здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку та зобов`язати відповідача провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення \~ \~ \~ \~за період з 26.07.2021 року і до часу \~ \~ \~ \~ встановлення\~нового засобу\~обліку з\~урахуванням середнього\~споживання питної\~води протягом\~попередніх 12\~місяців, позивач [PERSON] фактично оспорює правильність нарахування плати за спожиті послуги та просить суд встановити для нього особливі умови обліку спожитих послуг, що виходить за межі повноважень суду та є втручанням в дискреційні повноваження органів місцевого самоврядування, яким вони наділені у відповідності до\~Конституції України\~та\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» а також відповідача КП «Білгород-Дністровськводоканал». Обраний спосіб захисту є неефективним та покладає на суд не властиві йому функції, оскільки позовні вимоги, оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений. Відповідна правова позиція закріплена в Постанові КЦС ВП від 08.04.2020 року у справі №462/5889/16. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн. та матеріального відшкодування у розмірі 12848,00 грн. є похідними від первісних уточнених позовних вимог. Зокрема, ч. 1\~ст. 188 ЦПК України\~закріплено, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки у задоволенні уточнених первісних позовних вимог позивача [PERSON] було відмовлено, похідні позовні вимоги у частині стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди теж не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст.\~3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої-четвертої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до пункту 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статей\~124,\~129 Конституції України\~задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини\~рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004\~у справі №1-33/2004 , де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, окрім того, позивачем [PERSON] обрано нефективний та неналежний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позовуна відповідача; 2) у разі відмови в позові\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні уточнених позовних вимог позивача [PERSON] було відмовлено у повному обсязі, а позивач був звільнений від сплати судового збору під час звернення з позовною заявоюдо суду на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed