Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 27.11.1997 року ВРАГС виконкому Тернопільської міської ради, актовий запис 1666, та зняття з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивує тим, що сімейне життя не склалося з причини різних характерів та переконань, тривалий час сторони спору не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, не пов`язані сімейним побутом, а тому, оскільки шлюб з відповідачем носить виключно формальний характер, позивач вважає, що їх сім`я розпалася остаточно. Також зазначає, що відповідач вибув на постійне проживає в АР Крим, у встановлений законом строк не оформив знання з реєстрації проживання. В судове засідання позивач не з`явився, направив письмове клопотання про розгляд справи за власної відсутності, позов підтримує й просить вимогу задовольнити. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа в попередніх засіданнях підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27.11.1997 року ВРАГС виконкому Тернопільської міської ради, актовий запис 1666. Від шлюбу у сторін спільних дітей немає. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що сторони не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, оскільки позивач підтримує викладені в позові обставини, натомість відповідач не бажає з`явитися до суду та пояснити можливі мотиви задля збереження шлюбу; клопотань про визначення строку на примирення сторонами спору не заявлено. Відтак суд вважає, що шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору. Щодо вимоги про зняття відповідач з реєстрації місця проживання. Судом встановлено, що житло за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності позивачці та третій особі, згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданим Тернопільським БТІ 17 липня 1998 року, згідно з розпорядженням органу приватизації від 17.07.1998 року. Відтак на означене житло, котре було набуте позивачкою в порядку приватизації комунального житлового фонду, не поширюється режим права спільної сумісної власності з відповідачем. Встановлено також, що відповідач 20.04.2021 року перетнув кордон України в сторону тимчасово окупованої території АР Крим, й в Україну не повернувся, що вбачається з відповіді ДПСУ від 06.12.2021 року. Як пояснювала позивачка відповідач не залишив ніяких речей у спірній квартирі, переїхав на проживання в тимчасово окуповану АР Крим й повертатися у спірну квартиру не має наміру. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як зазначив Верховний Суд у постанові у справі від 24.11.2021 року №755/13349/16, згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення ст.8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 391 ЦК України, а також ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Суд вважає доведеною позивачем тієї обставини, що відповідач власною свідомою поведінкою засвідчив втрату інтересу до спірної квартири, тривалий час не проживає в житлі, не зберігає власних речей, не має наміру повернутися до квартири, де має зареєстроване місце проживання.

Outcome: approved