Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

10.09.2021 р. позивач [PERSON] звернулася до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про визнання спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] , згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] з 24.04.1998 р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований Радехівським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Львівської області, актовий запис №20. Перебуваючи у шлюбі у них народилося двоє дітей син - [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO] . За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти була придбана трьох кімнатна квартира [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2005 р., посвідченим приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за №1987. Реєстрацію права власності вказаного майна було проведено на Відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №1198706 від 07.07.2005 р. На даний час у вищевказаній квартирі проживає Відповідач, а місцем проживання та реєстрації позивача є адреса: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виданою Комунальним підприємством «Радехівське водоканалізаційне господарство» №2032 від 19.08.2021 р. Також відповідач без відома позивача та її згоди надав дозвіл для проживання та реєстрації у вищевказаній квартирі громадянки [PERSON] , [INFO] . Враховуючи, що на даний час позивач з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спірного майна, яке було придбане ними в період шлюбу і належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, вона має намір поділити вищезазначене майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, Радехівським районним судом 14.09.2021 року було скеровано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, з отриманої судом 11.10.2021 року відповіді вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.33). Ухвалою судді від 12.10.2021 р. цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04.11.2021р. судом протокольно відкладено підготовче засідання. 22.11.2021 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 06.12.2021 р. 06.12.2021 р. судове засідання протокольно відкладено до 12.01.2022 р. через неявку відповідача в судове засідання, повідомленого належним чином. В судові засідання позивач не з`явилась, її інтереси представляє - адвокат Мулявка О.В. 12.01.2022 р. в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору 1816 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000 грн., про що додав в судовому засіданні договір про надання правової допомоги від 18.08.2021 р. 12.01.2022 р. відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, вказав на те, що стосовно позовних вимог позивача покладається на розсуд суду, проте не бажає бути присутнім на розгляді справи та залишив зал судового засідання. Судом роз`яснено відповідачу наслідки таких дій, передбачені ст. 223 ЦПК України, проте відповідач - [PERSON] залишив зал судового засідання. Представник позивача не заперечив щодо розгляду справи за відсутності позивача на підставі наявних у справі даних та доказів. Так, відповідно до п.1 ч. 3, 6 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Наслідки, визначені частинами третьою - п`ятою цієї статті, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.04.1998 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.04.1998 р. у Радехівському райвідділі реєстрації актів громадянського стану Львівської області, актовий запис №20 (а.с.6). Від спільного подружнього життя у сторін народилися діти син [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7-8). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2005 р., який посвідчений приватним нотаріусом Юрченко О.В. 07.07.2005 р., гр. [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2005 р. власником квартири квартиру [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.10). Відповідно до зведеного акту вартості господарських будівель та споруд вартість спірної квартири [ADDRESS] складає 145 054 грн. (а.с.15). Згідно довідки «Червоноградського МБТ від 28.08.2021 р. за реєстраційним № 11313474 за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до даних технічного паспорта у квартирі [ADDRESS] зареєстровані, крім інших також і [PERSON] (а.с.20-24). Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Статтею 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц. Враховуючи те, що спірна квартира придбана за час перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя, оскільки жодна зі сторін не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири за особисті кошти, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, передбачені законом підстави для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя відсутні, тому суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частки вищезазначеної квартири. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано: копію Акту передачі-приймання виконаних робіт, згідно договору про надання правової допомоги №24-ц-21 від 18.08.2021 р., копію квитанції №0.0.2236720380.1 від 19.08.2021 р., договір про надання правової допомоги №24-ц-21 від 18.08.2021 р. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про те, що заявлені вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача, витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., та сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1816 грн. підлягають до задоволення, оскільки такі є реально понесеними, тому суд, за відсутності заперечень відповідача, в порядку ст. 141 ЦПК України стягує такі з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

Outcome: approved