Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

19.05.2021 року представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом та просив суд позбавити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів судовий збір, посилаючись на такі обставини. Згідно позовної заяви, 16.11.2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І.В. зареєстроване право власності АТ «ПУМБ» на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрацію права власності позивача на житлове приміщення є чинним, в судовому та іншому, передбаченому законодавством порядку, не оскаржувалось. Таким чином, позивач стверджує, що 16.11.2017 року він є повноправним власником вказаного житлового приміщення з усіма правами та обов`язками власника. До 16.11.2017 року зазначене житлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] , яка 28.09.2007 року, згідно іпотечного договору р№ 6447, передала його позивачу в іпотеку. Згідно позовної заяви, на теперішній час у будинку зареєстровані [PERSON] , донька колишньої власниці, та [PERSON] , який є сином [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] був зареєстрований за адресою житлового будинку 27.06.2019 року, тобто після реєстрації права власності на житлове приміщення за позивачем. Реєстрація [PERSON] свого неповнолітнього сина, [PERSON] , у вищевказаному будинку 27.06.2019 році свідчить про порушення відповідачами майнових інтересів позивача, про їх намір перешкодити позивачу в його законному праві розпорядження та користуванні власністю. Згідно позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] у зазначеному будинку не проживають, але залишаються зареєстрованими. Згідно позовної заяви, 07.12.2017 року позивач, як власник житлового приміщення, направив на адресу місця реєстрації відповідачів вимогу про звільнення приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів. Відповідачі зазначену вимогу не виконали, чим порушили права позивача як законного власника житлового будинку. Між позивачем та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим будинком після реєстрації права власності позивача на будинок. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що АТ «ПУМБ» є законним власником житлового будинку, позивач вважає, що відповідачів необхідно позбавити права користування будинком, а тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 08.09.2021 року представник [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву, у якій просила залишити позовну заяву без розгляду, з огляду на те, що у іншому суді є справа зі спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 08.09.2021 року представник [PERSON] - [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.09.2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якому просив позовні вимоги задовольнити. 05.10.2021 року представник позивача подав до суду заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду від 07.09.2021 року. 07.10.2021 року відповідачка - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог, та просила суд розглядати справу без її особистої участі. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.10.2021 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду, відмовлено. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи до розгляду по суті. 20.01.2022 року представник позивача у судове засідання з`явилась, просила позовні вимоги задовольнити. Представник [PERSON] в судове засідання з`явилась, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено, що 28.09.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк») був укладений кредитний договір № 5731046. Кредитними коштами є 350 000,00 доларів США. За п.1.2. договору виконання зобов`язань за договором було забезпечено договором іпотеки №6447 від 28.09.2007 року з відповідачем [PERSON] . Предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 15719279 від 28.08.2007 року, виданим КП « Одеське міське бюро технічної інвтаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна - будинку, житловою площею 71,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Право власності банку у встановленому законом порядку зареєстровано (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер: 38233006, номер запису про право власності: 23463104). Згідно листів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.10.2019 року та 11.10.2019 року у спірному будинку зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] добровільно зняла місце свого проживання з реєстраційного обліку, що не заперечувалось банком в процесі розгляду справи та підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 03.01.2018 року та листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 09.07.2019 року. 07.12.2017 року банк направив відповідачам письмову вимогу про звільнення спірного приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів відповідно до умов п. 4.5. іпотечного договору. Докази направлення банком та отримання відповідачами вимоги банку - відсутні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Згідно з положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. За частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України ). В порядку статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Зазначене узгоджується із п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", зазначено наступне, за яким власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз змісту вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, то припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. В рішенні №825/1335/13-а від 1.03.2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: - позбавлення права власності на житлове приміщення; - позбавлення права користування житловим приміщенням; - про виселення; - визнання особи безвісно відсутньою; - оголошення фізичної особи померлою. Оскільки [PERSON] втратила право власності на домоволодіння, а разом із ним і право користування домоволодінням як похідне від права власності, члени її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , також, втратили право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS]. Аналогічні правові позиції викладені у Постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Разом із тим, заявлена банком вимога з огляду на норми матеріального права є вимогою про виселення відповідачів. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду. Оскільки всі визначені банком позовні вимоги як спосіб обраного захисту права власності є взаємопов`язаними як для вирішенні спору по суті, так і його виконання у разі задоволення позову судом, а позивачем не визначено інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачам одночасно з фактичним виселенням, вимоги банку суперечать закону. До того ж, судом встановлено, що у Малиновському районному суді м. Одеси розглядалась цивільній справі №521/4663/19 за позовом акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, зняття місця проживання відповідачів з реєстраційного обліку, зобов`язання звільнити житлове приміщення (із особистими речами). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року у цивільній справі №521/4663/19 у задоволені позову відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 02.032021 року апеляційну скаргу адвоката Бойко С.В. в інтересах акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишено без задоволення, а заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року залишено без змін. Також, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2021 року касаційну скаргу представника позивача залишено без задоволення, а заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 березня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч.ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Outcome: dismissed