Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулася до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним договір комісії від 28 грудня 2019 року № 7296/19/013987, укладений у місті Києві між ТОВ «СА ДРАЙВ» та [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь [PERSON] транспортний засіб: легковий автомобіль типу ХЕТЧБЕК-В, марки «HYUNDAI», модель «130», сірого кольору, 2013 року виробництва, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування на транспортний засіб: легковий автомобіль типу ХЕТЧБЕК-В, марки «HYUNDAI», модель «130», сірого кольору, 2013 року виробництва, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20 грудня 2019 року, як встановлено досудовим розслідуванням, чоловіку позивача [PERSON] було завдано тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких останній помер [INFO] . За фактами його вбивства, заволодіння майном та заволодіння автомобілем були відкриті кримінальні провадження, які були об`єднані в одне кримінальне провадження № 12020220490000008. У результаті проведених слідчих дій було встановлено, що 28 грудня 2019 року викрадений легковий автомобіль типу ХЕТЧБЕК-В, марки «HYUNDAI», модель «130», сірого кольору, 2013 року виробництва, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я [PERSON] , був перереєстрований у м. Києві за договором купівлі-продажу на ім`я [PERSON] . Також було встановлено, що 28 грудня 2019 року представником ТОВ «СА ДРАЙВ» у м. Києві було проведено огляд автомобіля та укладено з власником автомобіля [PERSON] , матір`ю вбитого [PERSON] , договір комісії № 7296/19/013987, на підставі якого було укладено договір купівлі-продажу автомобіля з [PERSON] . При цьому, [PERSON] померла [INFO] , тобто більше як за два роки до дати укладення з нею та ТОВ «СА ДРАЙВ» договору комісії. Отже, вона фізично не могла бути присутньою та підписати договір комісії. Позивач зазначає, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] , після смерті якого спадщину прийняла вона, як дружина. Ураховуючи, що оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 17 липня 2013 року на ім`я [PERSON] втрачено під час незаконного заволодіння автомобілем, це фактично унеможливлює отримання нею свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня 2020 року вказаний позов передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 вересня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом. Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 03 лютого 2021 року № 77 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 242/2609/20, провадження № 2/760/1561/21, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «СА ДРАЙВ», про визнання недійсним договору комісії та витребування майна з чужого незаконного володіння прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. 16 березня 2021 року адвокат Ольховський М. М., який представляв інтереси [PERSON] , надіслав електронною поштою до суду клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що йому стало відомо, що позивач [PERSON] [INFO] померла. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року зупинено провадження у справі до залучення у справі правонаступника(ків) померлої позивача [PERSON] 18 вересня 2021 року адвокат Ольховський М. М., який представляє інтереси [PERSON] , надіслав електронною поштою до суду клопотання про поновлення провадження у справі та залучення до участі в справі правонаступника померлої позивача [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року відновлено провадження у вищевказаній справі та залучено правонаступника померлої позивача [PERSON] - [PERSON] та призначено підготовче судове засідання на 13 січня 2022 року. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява від представника позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, в якій зазначив, шо позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак 23 грудня 2021 року подав до суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що визнає позов у повному обсязі та просить його задовольнити. Третя особа не забезпечила явку свого представника в підготовче судове засідання, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, будь-яких письмових пояснень до суду не надала. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників судового процесу. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З`ясувавши позицію сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 06 серпня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 серпня 2011 року. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , внаслідок тяжких тілесних ушкоджень, які отримав під час розбійного нападу на нього з метою заволодіння його майном у період з 20 грудня 2019 року по 28 грудня 2019 року, зокрема, автомобілем потерпілого марки HYUNDAI 130 Універсал?В, 2013 року, д. н. з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 січня 2020 року. Вищевказаний автомобіль на праві власності належав [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 17 липня 2013 року. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 26 жовтня 1984 року. 28 грудня 2019 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» та [PERSON] , був укладений договір комісії № 7296/19/013987, відповідно до пункту 1.1. якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: марка, модель - HYUNDAI 130 Універсал?В, 2013 року випуску, колір - сірий, VIN, номер кузова (шасі, рами) - [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , зареєстрований за власником транспортного засобу 17 липня 2013 року за ціною, узгодженою сторонами, а саме: 17 800 грн. Крім того, 28 грудня 2019 року був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу 7296/19/013987 між ТОВ «СА ДРАЙВ» в особі Яроша О. М. з [PERSON] , предметом якого є вищевказаний автомобіль та складено акт огляду реалізованого транспортного засобу. Цього ж дня було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я [PERSON] . При цьому, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, від 21 листопада 2017 року. Зі змісту листа завідувача Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О. за вих. № 981/02-14 від 19 квітня 2020 року вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину після матері в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем та протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї. Після смерті [PERSON] 11 березня 2020 року дружина спадкодавця [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилалася на те, що у її чоловіка [PERSON] було викрадено транспортний засіб автомобіль марки HYUNDAI 130 Універсал?В, 2013 року випуску, номерний знак - [NUMBER] , який в подальшому реалізовано відповідачу [PERSON] . Оскільки [PERSON] , за життя не встиг оформити вказаний автомобіль після смерті матері [PERSON] , позивач, як єдиний спадкоємець, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до свідоцтва про смерть від 14 січня 2021 року [PERSON] померла [INFO] . Із заявою про прийняття спадщини звернулась мати померлої - [PERSON] , [INFO] , батько померлої [PERSON] , від прийняття спадщини відмовився, інших спадкоємців немає. Отже єдиним спадкоємцем є [PERSON] , що вбачається з листа приватного нотаріуса Межевої І. за вих. № 230/02-14 від 12 серпня 2021 року. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У статті 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті його матері [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований разом з нею за тією ж самою адресою: [ADDRESS] , відповідно до приписів частини третьої статті 1268 ЦК України, він вважається таким, що прийняв спадщину після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Отже, [PERSON] прийняв спадщину після померлої матері [PERSON] , зокрема, у вигляді автомобіля HYUNDAI 130 Універсал?В, 2013 року випуску, колір - сірий, VIN, номер кузова (шасі, рами) - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] . Однак, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] належним чином оформив, та у встановленому законодавством порядку, як спадкоємець зареєстрував своє право власності на спадкове майно після смерті його матері. [PERSON] помер та після його смерті єдиним спадкоємцем за законом залишилась його дружина [PERSON] [PERSON] 11 березня 2020 року звернулася до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 131/2020. Інших заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не надходило. Однак, [INFO] [PERSON] померла. Із заявою про прийняття спадщини звернулась мати померлої - [PERSON] , [INFO] , батько померлої [PERSON] , від прийняття спадщини відмовився, інших спадкоємців немає, що підтверджується з листа приватного нотаріуса Межевої І. за вих. № 230/02-14 від 12 серпня 2021 року. Таким чином, до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] входить вищевказаний автомобіль. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, оскільки судом встановлено, що [PERSON] залучено до участі в справі як правонаступника померлої позивача [PERSON] , вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців чи існування заповіту не встановлено, то позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору комісії від 28 грудня 2019 року № 7296/19/013987, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СА ДРАЙВ», суд виходить з наступного. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Судом установлено, що [PERSON] ані укласти, ані підписати оспорюваний договір комісії від 28 грудня 2019 року № 7296/19/013987 не могла, оскільки померла [INFO] , тобто до підписання вказаного договору. Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом заявлення позовних вимог про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважав порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За таких обставин позовні вимоги про визнання договору комісії недійсним не підлягають задоволенню, оскільки оспорюваний договір комісії від 28 грудня 2019 року № 7296/19/013987 є неукладеним. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок злочинних дій. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника (пункт 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Судом установлено, що автомобіль HYUNDAI 130 Універсал?В, 2013 року випуску, колір - сірий, VIN, номер кузова (шасі, рами) - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , був викрадений у [PERSON] , у зв`язку з чим, правоохоронними органами було внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування та розпочато кримінальне провадження № 12020220490000010 від 01 січня 2020 року, яке було об`єднане в одне провадження за № 12020220490000008. Отже, спірний автомобіль вибув із володіння його власника [PERSON] поза волею останнього, тому [PERSON] в порядку спадкування набула право на витребування майна від [PERSON] , який не заперечував проти задоволення позову. Крім того, суд враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , яка позбулася володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, суд дійшов висновку про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння. Що стосується вимоги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на ім`я [PERSON] , то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. Таким чином, вимога про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним автомобілем, а рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і їх часткове задоволення. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною шостою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 1 680 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. З огляду на викладене,

Outcome: partial