Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що позивачу по справі належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.11.1998 року, виданого на підставі розпорядження голови Станично-Луганської райдержадміністрації № 490 від 30.09.1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.11.1998 року, виданого на підставі розпорядження голови Станично-Луганської райдержадміністрації № 490 від 30.09.1998 року. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради № 683, від 02.06.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , окрім власника, також зареєстровані: [PERSON] , 1982 року народження; [PERSON] , 1986 року народження; [PERSON] 1958 року народження; [PERSON] 1978 року народження, факт того, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою підтверджується ще копією домової книги. Проте, відповідачі не проживають у будинку позивача з червня 2014 року, що підтверджується актом Станично-Луганської селищної ради від 08.06.2021 року. Оскільки єдиним шляхом захисту права позивача як власника є звернення до суду, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком з тих підстав, що не проживають в ньому тривалий час і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила суд розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзивів не подавала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачу по справі належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.11.1998 року, виданого на підставі розпорядження голови Станично-Луганської райдержадміністрації № 490 від 30.09.1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.11.1998 року, виданого на підставі розпорядження голови Станично-Луганської райдержадміністрації № 490 від 30.09.1998 року. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради № 683, від 02.06.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , окрім власника, також зареєстровані: [PERSON] , 1982 року народження; [PERSON] , 1986 року народження; [PERSON] 1958 року народження; [PERSON] 1978 року народження, факт того, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою підтверджується ще копією домової книги. Проте, відповідачі не проживають у будинку позивача з червня 2014 року, що підтверджується актом Станично-Луганської селищної ради від 08.06.2021 року. Також суд враховує позицію Верховного суду України, що відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Та вважає, що поважні причини не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з червня 2014 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідачів. Разом з цим, суд враховує, що позивач просила не стягувати судовий збір з відповідачів, а тому вважає за можливе залишити їх за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved