Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Позивач ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 березня 2020 року трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lеganza», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, та автомобілями «KIA CERATO», державний реєстраційний номер [NUMBER] , і «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 204/2760/20 від 02 червня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 2 ст.130 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс серії АО № 5920764 від 11 вересня 2019 року, за яким застраховано майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією легкового автомобіля «Daewoo Lеganza», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до умов угоди ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплачено страхове відшкодування потерпілій особі, власнику автомобіля «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , у загальному розмірі 47 503,20 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 47503,20 коп. та судові витрати у справі, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 гривень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року прийнято до провадження справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання, у якому просить розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 107, 113, 117, 122, 127), оскільки відповідно до адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідач хоча і зареєстрований у [ADDRESS] , але вказаного будинку не існує, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 05 січня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи з можливістю ухвалення заочного рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 07 березня 2020 року о 18 годині 30 хвилин в м. Дніпрі на вул. Робочій в районі е/о № 26 водій [PERSON] керував транспортним засобом «Daewoo Lеganza», державний реєстраційний номер [NUMBER] , в стані алкогольного сп`яніння, своєчасно не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки або безпечного об`їзду та допустив зіткнення з автомобілем «KIA CERATO», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який продовжив некерований рух і здійснив зіткнення з автомобілем «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. п. 2.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Вина відповідача у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення на підставі ст. 36 КУпАП у вигляді штрафу на користь держави в сумі 20 400 грн. і позбавлено права керування транспортними засобами строком на 3 роки (а. с. 82-84). Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року набрала законної сили 15 червня 2020 року, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування цього позову в частині питань чи мали місце дії відповідача, а саме дії, що містять в собі склад порушення, наявність причинно-слідчого зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, відповідача і завданням шкоди. Вказаними протиправними діями відповідача потерпілій особі було завдано матеріальної шкоди. Матеріалами справи підтверджено, що 11 вересня 2019 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 5920764, за яким останній застрахував майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією легкового автомобіля марки «Daewoo Lеganza», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 12). Також судом встановлено, що 11 березня 2020 року власник пошкодженого транспортного засобу «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку (а. с. 13-14) та із заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а. с. 15). Відповідно до умов угоди про розмір страхового відшкодування ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплачено страхове відшкодування на загальну суму в розмірі 47 503,20 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 9932 від 08 липня 2020 року на суму 26 313,34 гривень, № 11116 від 01 вересня 2020 року на суму 5 662,66 гривень, № 11469 від 17 вересня 2020 року на суму 15 527,20 гривень (а. с. 33, 36, 81). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засіб» та нормами Закону України «Про страхування». Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засіб» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 вищезазначеного Закону). Згідно із абзацами «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В цьому випадку відповідачем не було доведено умислу потерпілого або, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили. Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як було встановлено судом, постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 2 ст. 130 КУпАП, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди є відповідач у справі - [PERSON] . Відтак, в силу вказаних норм закону, на таку особу покладається обов`язок відшкодувати завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а понесені ТДВ СК «Альфа-Гарант» витрати пов`язані із виплатою страхового відшкодування у розмірі 47 503,20 коп., підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги позивач надав витяг з договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, укладений між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та Адвокатським Бюро «Грідін і Партнери», ордер серії АІ № 1102519 від 02 квітня 2021 року на надання правничої (правової) допомоги та детальний розрахунок і опис робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, платіжне доручення № ID-155381 від 04 лютого 2021 року ( а. с. 85-88, 90-92, 97). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З огляду на викладене, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, також враховуючи, що неспівмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 гривень. Також згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2 270 грн., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду (а. с. 6).

Outcome: approved