Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

17.08.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Старобільської міської ради Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з місця реєстрації. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 31.07.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2018 року. В вищевказаному житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: з 19.10.2004 року відповідач [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] , [INFO] , та з 15.10.2013 року відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 09.08.2021 № 1150 та Будинковою книгою на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . З 2018 року відповідачі фактично не проживають за місцем реєстрації та мешкають за іншою адресою, яка позивачу невідома, але з реєстрації місця проживання добровільно не знялися. Договору користування житлом сторони не уклали. Відповідачі не беруть участі в оплаті житлово-комунальних послуг на утримання житлового приміщення, що належить позивачу та ніяким чином не відшкодовують частини їх вартості. Особистого майна у житловому приміщенні відповідачі не зберігають. Визнання відповідачів такими, що втратили право користувань житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку необхідні позивачу для належного розпорядженням належним їй будинком, зокрема, для оформлення субсидії на житлово- комунальні послуги, але реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй у цьому. На підставі викладеного прохала суд, визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язати Старобільську міську раду Луганської області зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що колишні володільці при продажі будинку не знялися з реєстраційного обліку та з 2014 року не проживають у будинку за адресою [ADDRESS] . Зняття з реєстраційного обліку відповідачів необхідно для отримання субсидії. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала суд їх задовольнити, доводи, викладені у позові підтвердила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Старобільського районного суду про виклик до суду (а.с.112), причину не явки не повідомила, заяв, клопотань, відзиву до суду не надала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Старобільського районного суду про виклик до суду (а.с.113), причину не явки не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Старобільського районного суду про виклик до суду (а.с.114), причину не явки не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надав. Представник відповідача Старобільської міської ради Луганської області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.111), на що до суду було надано заяву в якій відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог, прохав справу розглянути без участі представника відповідача (а.с.119). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачем знайома з 2018 року. [PERSON] та [PERSON] жили в будинку по [ADDRESS] , власником житла була їх донька [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] виїхали на постійне місце проживання до Росії ще в літку 2014 року, і більше до будинку не поверталися. Якийсь час у будинку проживали квартиронаймачі. [PERSON] у будинку ніколи не проживав, а приїздив з [PERSON] навідувати її батьків. З 2014 року у будинку проживали тільки квартиронаймачі, відповідачі по справі у будинку більше не жили. Свідок [PERSON] в судовому засідання показав, що з позивачем познайомилися приблизно у 2018 році, є сусідами та проживають поруч. Знає, що раніше будинок по [ADDRESS] належав родині [PERSON] , а саме [PERSON] . З родиною [PERSON] він перебував у дружніх стосунках. Достовірно знає, що літом 2014 року [PERSON] та його дружина [PERSON] виїхали до Росії на постійне місце проживання та більше у м. Старобільськ не поверталися. З відповідачем [PERSON] він не знайомий, ніколи його не бачив, та може з впевненістю стверджувати, що у будинку [ADDRESS] , [PERSON] ніколи не проживав. З 2014 року родина [PERSON] у вказаному домоволодінні не проживає. В даному будинку проживає позивач разом зі своєю родиною. Свідок [PERSON] в судовому засідання суду показала, що з позивачем знайома більше трьох років. Позивач купила будинок за адресою [ADDRESS] у [PERSON] і зараз проживає там з двома дітьми та чоловіком. [PERSON] , [PERSON] та їх донька [PERSON] у вказаному домоволодінні проживали з 2004 року. З 2014 року [PERSON] та [PERSON] виїхали в Російську Федерацію на постійне місце проживання. Знає, що [PERSON] жила з 2014 року в м. Харкові, де зараз проживає точно не знає, але з 2014 року вся родина [PERSON] у зазначеному будинку не проживає. Зазначає, що відповідач [PERSON] у вказаному будинку ніколи не проживав, а інколи приїздив разом з [PERSON] до її батьків. Після продажу [PERSON] даного будинку позивачу у 2018 році, відповідачі більше ніколи до будинку не проїжджали. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статей 12,13 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні судом встановлено, що згідно Договору купівлі продажу житлового будинку від 31.07.2018 року зареєстрованого в реєстрі № 2430 приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Пульним М.М. (а.с.14-15) та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 132707515 від 31.07.2018 року (а.с.16), [PERSON] дійсно є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Форма власності: приватна. Згідно Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 08.09.2021 року, виданої Виконавчим комітетом Старобільської міської ради № 1550 від 08.09.2021 року [PERSON] , остання дійсно мешкає в [ADDRESS] , та до складу (зареєстрованих) входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.99). Згідно Довідки, виданої Виконавчим комітетом Старобільської міської ради № 105 від 17.08.2021 року [PERSON] , остання дійсно мешкає в [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за вказаною адресою, але не мешкають за даною адресою з 09.2014 року. Довідка надана для пред`явлення за місцем вимоги (а.с.20). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідачів, суд зазначає наступне. За змістом ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст.4,13,19,78,81 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги відсутність відповідачів в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову. Суд вважає за необхідне також зазначити, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, є підставою для подальшого зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 2018 року дійсно не проживають у вищевказаному будинку позивача, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні майном, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Outcome: approved