Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області з вказаним позовом звернулась позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Ткаченко Дмитро Анатолійович, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 29.08.2011 та складено актовий запис №25. З відповідачем шлюбні стосунки фактично припинені. Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю на тимчасово окупованій території в м.Луганськ та знаходиться на її утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, грошової допомоги на утримання дитини не надає, відмовляється від надання згоди на виїзд дитини. Просила надати дозвіл їхній неповнолітній дитині на виїзд за межі України, а саме до: Італійської Республіки, Республіки Казахстан, Російської Федерації та на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на територію Луганської та Донецької областей, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також через лінію розмежування в зону проведення операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, разом із нею без згоди та супроводу батька. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились. Представник позивача надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України та ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки до суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 14 грудня 2019 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано 29 серпня 2011 року виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с.110). Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 30 листопада 2021 року у справі №433/1288/21 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції 14 серпня 2013 року (а.с.42). Позивач має намір поїхати разом з малолітнім сином до Італійської Республіки з метою відвідування своєї доньки [PERSON] , яка проживає в м.Мілані (факт родинних відносин підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 січня 2001 року (а.с.45); до Республіки Казахстан з метою відвідування свого брата [PERSON] , який проживає в Мангістауській області м.Актау (факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.11.1968 (а..48) та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.03.2021 (а.с.57); до Російської Федерації з метою відвідування свого рідного племінника [PERSON] , який проживає в ленінградській області Кіровському районі селище Молодцова (що підтверджується копією паспорта [PERSON] № [NUMBER] (а.с.50-51). Судом встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати від відповідача - батька дитини згоду на виїзд дитини у позасудовому порядку. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» визначає право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач має намір вивезти дитину за межі території України з метою відвідування родичів, розширення її кругозору та оздоровлення дитини, судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, а також те, що відповідачем не надано доказів, того що виїзд дитини за кордон пов`язаний з виїздом на постійне місце проживання разом із матір`ю або пов`язаний із довгостроковим перебуванням за межами України з інших причин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити. На підставі викладеного, суд вважає за доцільне надати дозвіл неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] на виїзд за межі України, а саме до: Італійської Республіки, Республіки Казахстан, Російської Федерації та на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на територію Луганської та Донецької областей, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також через лінію розмежування в зону проведення операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, разом із позивачем без згоди та супроводу батька. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 16191 від 11.08.2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн. 00 коп. (а.с.39). Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved