Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якої просить визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої приватної власності на житловий будинок Літ. «А-1» загальною площею 69,6 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., сіни - літ. «а», сіни - літ. «А1», ганок - літ. «а2», сарай - літ. «Б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», сарай - літ. «г», сарай - літ. «Д», вбиральня - літ. «Е», погріб - літ. «П», колонку - літ. «к», забор - літ. «N», ворота- літ. «N1» за адресою [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя залишити у власності [PERSON] двокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона 19.12.1998 зареєструвала шлюб з відповідачем, який рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16.11.2020 було розірвано. Вказує, що в період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано у спільну сумісну власність нерухоме майно: двокімнатна ізольована квартира загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Квартира за адресою [ADDRESS] була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2003. Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] [INFO] . Житловий будинок за адресою [ADDRESS] було придбано на підставі договору довічного утримання від 27.04.2001. Право власності на житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] 23.02.2019. Таким чином, виходячи з положень статті 60 Сімейного Кодексу України квартира за адресою [ADDRESS] та житловий будинок за адресою [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності позивача та відповідача і окремо визнавати це майно спільною сумісною власністю подружжя не має потреби, так як це майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу закону. Зазначила, що після розірвання шлюбу сторони не ділили спільно нажите майно, фактично користуючись тим нерухомим майном, що було зареєстровано окремо на кожного з них. Позивач користується житловим будинком за адресою [ADDRESS] , а відповідач користується квартирою за адресою [ADDRESS] . На даний час відповідача влаштовує ситуація при якій він користується квартирою за адресою [ADDRESS] , а позивач будинком [ADDRESS] , але узаконити таке користування та володіння майном шляхом укладення нотаріально посвідченого договору про поділ майна, відповідач відмовляється. Заявляючи вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в натурі, позивач виходить з того, що не має сенсу виділяти в натурі кожному із подружжя частину будинку та частину квартири, що припадає кожному на його частку власності. Такий поділ майна дуже затратний як по часу, так і по грошовим витратам. Тому набагато доцільніше розділити майно, виділивши позивачу та відповідачу по окремому об`єкту нерухомості, а саме: виділити позивачу у приватну особисту власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] , залишивши у власності відповідача квартиру за адресою [ADDRESS] На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. 10.06.2021 до канцелярії суду позивачем подано заяву на виконання ухвали суду від 31.05.2021. Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та 15.06.2021 отримано відповідну довідку. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 22.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. У підготовче засідання позивач не з`явилась, до канцелярії суду подала заяву про розгляд справи без її присутності, просить суд позов задовольнити. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, до канцелярії суду подав заяву, відповідно до якої просить позов [PERSON] задовольнити, позов визнає. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засідання, суд вважає можливим провести підготовчий розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.1, 2 ч.2 ст.49 ЦПК України). Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Положенням ст..206 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, в межах остаточних позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 19.12.1998 Київським відділом ДРАЦС реєстраційної служби ХМУЮ було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 27 квітня 2001 року приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Н.Ю. посвідчено договір довічного утримання, реєстрований №2297, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 1640,20 кв.м. розташований житловий будинок дерев. Літ. «А-1», житловою площею 34,30 кв.м. При цьому житловому будинку є такі надвірні будівлі: сараї дерев. Літ. «Б, В, Д», гараж дерев.літ. «Г», вбиральня дерев.літ. «Е», льох цегл.літ. «П», вод.колонка метал.труби літ. «К», огорожа штах.літ. «N", ворота дерев.літ. «N1». [PERSON] зобов`язується довічно повністю утримувати [PERSON] , надаючи йому матеріальну допомогу у вигляді довічного проживання в цьому житловому будинку за його бажанням, а також необхідне харчування, одяг і забезпечувати за ним належний догляд та необхідну допомогу. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано житловий будинок, загальна площа 69,6 кв.м., житлова площа 34,3 кв.м., опис: Літ. «А-1» - житловий будинок, сіни - літ. «а», сіни - літ. «а1», ганок - літ. «а2», сарай - літ. «Б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», сарай - літ. «г», сарай - літ. «Д», вбиральня - літ. «Е», погріб - літ. «П», колонку - літ. «к», забор - літ. «N», ворота - літ. «N1» за адресою: [ADDRESS] , державний реєстратор [PERSON] . Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, підстави для державної реєстрації договір довічного утримання, серія та номер: б/н, виданий 27.04.2001, видавник: ПН Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Н.Ю., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер: 45964227 від 15.03.2019 09:08:57, [PERSON] , Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 20.04.2021, складеного ТОВ «Депарк Групп», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №176/21 від 04.03.2021, оціночна вартість житлового будинку складає 80 000 гривень. 26 листопада 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1800 договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діє особисто за себе та від імені свого неповнолітнього сина - [PERSON] , продали у рівних частках кожний, а [PERSON] купив квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв.м. житловою площею 27,9 кв.м. 05.12.2003 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 2201769, серія ЯАА №282691, про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано квартиру, загальна площа 45,3 кв.м., житлова площа 27,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , державний реєстратор Вєлєва А.О. Департамент реєстрації ХМР, підстави для державної реєстрації договір купівлі-продажу, серія та номер: 1800 виданий 26.11.2003, видавник ПН ХМНО Погрібна Т.П., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер: 61435688 від 08.11.2021 16:11:36, Вєлєва А.О. Департамент реєстрації ХМР. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 20.04.2021, складеного ТОВ «Депарк Групп», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №176/21 від 04.03.2021, оціночна вартість квартири складає 680000 гривень. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16.11.2020 задоволено позовні вимоги [PERSON] , розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу залишено [PERSON] - [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплене у статті 368 ЦК України. У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі було придбано: двокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , та це майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Наразі сторони дійшли згоди щодо користування майном, позивач просить залишити у її власності житловий будинок, а відповідача - квартиру, з чим також погоджується відповідач. Вимогу щодо стягнення з відповідача різниці між оціночною вартістю нерухомого майна заявлено не було. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved