Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

18 травня 2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Україна в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Центрального районного суду м. Миколаєва, незаконними рішеннями і діями державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, що порушують її права, а саме у розмірі: 13 821,71 грн. майнової шкоди; 50 000,00 грн. моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку. Позовна заява мотивована тим, що 13.06.2016 по цивільній справі № 490/4123/16-ц Центральним районним судом м. Миколаєва було ухвалено заочне рішення про стягнення боргу з [PERSON] та 05.07.2016 видано виконавчий лист. 31.10.16 вказаний виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконання, а заочне рішення скасовано. 14.11.2016 року позивач звернулась до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з скасування рішення і визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Однак 06.06.2017 отримала постанову державного виконавця від 23.05.2017 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. 10.07.2017 позивач звернулась до суду зі скаргою та до начальника відділу ДВС. Тільки 19.11.2020 суддя прийняла скаргу до свого провадження, скасувала постанову державного виконавця від 23.05.2017. Враховуючи наведене, а також те, що на думку позивача: суддею порушено ч. 3 ст. 22 ЦПК України - не надіслано копію ухвали до органу ДВС, державний виконавець проігнорував заяву [PERSON] від 10.07.2017 і умисно не застосував своє право зазначене в п. 10 ч. 3 ст. 18, ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»; начальник відділу ДВС умисно не скасував постанову від 23.05.2017; суддя умисно не розглянула скаргу в десятиденний термін; в результаті незаконних дій судді, рішень та дій державного виконавця станом на грудень 2020 року була завдана матеріальна шкода у розмірі 13 114,11 грн.; станом на 15.02.2021 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ МЮ (м. Одеса), яка прийняла виконавче провадження до свого провадження, не винесла постанови про закінчення виконавчого провадження; в результаті зазначеної бездіяльності за січень та лютий 2021 року удержана за виконавчим провадженням сума у розмірі 707,60 грн.; в результаті вищезазначених незаконних дій судді і рішень та дій державного виконавця та незаконної бездіяльності начальника відділу ДВС позивачу була завдана моральна шкода. Посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 1174 ЦК України, ч. 7 ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 23 ЦК України, звертається до суду з позовом про відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, завданої йому незаконними діями судді Подзігун Г.В., незаконними рішеннями і діями державного виконавця та незаконної бездіяльністю начальника відділу ДВС, що порушують права позивача, а саме у розмірі 13 821,71 грн. майнової шкоди; 50 000 грн моральної шкоди. Ухвалою від 27 травня 2021 р. відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, залучено до участі у справі як третю особу - Державну казначейську службу України, Центральний районний суд м. Миколаєва. Ухвалою суду від 06 серпня 2021 року залучено до участі у справі як третю особу Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 13 серпня 2021 року до суду надійшов відзив Центрального відділу ДВС у місті Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса), в якому представник зазначає, що 26.06.2020 державним виконавцем відділу було винесено постанову про передачу виконавчого провадження та виконавче провадження №52149575 з примусового виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2016 за № 490/5123/16-ц про стягнення боргу з [PERSON] , передано на подальше виконання до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ МЮ (м. Одеса). Отже відділ не може здійснити всебічне вивчення матеріалів справи для встановлення всіх обставин справи та забезпечити повноцінний захист своїх прав. Просив у задоволенні позову до відділу відмовити. 31 серпня 2021 року до суду надійшов відзив відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ МЮ (м. Одеса), який мотивований тим, що 19.07.2021 до відділу надійшли належним чином завірена копія ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.11.2020, якою скасовано постанову від 23.05.2017 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та копія ухвали від 31.10.2016 про скасування заочного рішення. 27.07.2021 до Головного управління ПФУ України в Миколаївській області направлено лист про припинення стягнення з пенсії боржника. 27.07.2021 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 06.08.2021 від [PERSON] отримано заяву з банківськими реквізитами для перерахування коштів, утриманих з пенсії боржника. 12.08.2021 кошти в сумі 1432,20 грн. за період з квітня по липень 2021 року повернені [PERSON] таким чином, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень діяв в межах наданих йому повноважень, не порушував прав та інтересів сторін виконавчого провадження. Просив відмовити у задоволенні позову. 11.10.2021 до суду надійшли пояснення Державної казначейської служби України, відповідно до яких, представник просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягає застосуванню в даній справі. А рішення і дії суду у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду. Підстави вважати, що державний виконавець відкрив провадження за рішенням, яке не набрало законної сили, відсутні. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної та матеріальної шкоди, не враховано засади розумності та виваженості. 01 листопада 2021 року до суду надійшла заява позивача від 28.10.2021 про збільшення позовних вимог, а саме просить стягнути майнову шкоду у розмірі 13 871,71 грн. та моральну шкоду у розмірі 650 000,00 грн. 03 листопада 2021 року прийнято до розгляду збільшення позовних вимог. 17.11.2021 до суду надійшли пояснення представника Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що позивач в заяві про збільшення позовних вимог жодним чином не обґрунтовує та не надає доказів та пояснень, в чому саме полягає відшкодування моральної шкоди у розмірі 650000 грн. Дана сума відшкодування визначена без урахування засад розумності, виваженості та не підкріплюється жодними поясненнями та доказами. 23 листопада 2021 до суду надійшов відзив Центрального відділу ДВС у місті Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса), в якому представник зазначає, що є неналежним відповідачем у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що на виконання в Центральному відділі ДВС у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 52149575 з примусового виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва №490/4123/16-ц від 05.07.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором №NKIPGK04040066 від 12.10.2007 року у загальному розмірі 23262,66 дол. США (еквівалент 604596 грн. 44 коп.). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.10.2016 року заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у цивільній справі № 490/4123/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.10.2016 року визнано виконавчий лист № 490/4123/16-ц, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором №NKIPGK04040066 від 12.10.2007 року у загальному розмірі 23262,66 дол. США (еквівалент 604596 грн. 44 коп.), таким, що не підлягає виконанню. В межах вказаного виконавчого провадження, постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївської області Левицькою В.Ю. 23 травня 2017 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію , стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на пенсію [PERSON] , яку вона отримує в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва , шляхом щомісячного утримання у розмірі 20% до погашення боргу. 10.07.2017 [PERSON] звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою на дії державного виконавця та із заявою до Начальника Центрального відділу ДВС міста Миколаїв Головного ТУЮ у Миколаївській області. На звернення [PERSON] від 22.12.2020 щодо відрахування пенсійної виплати, Головним управлінням пенсійного фонду України в Миколаївській області направлено довідку, відповідно до якої, з пенсії [PERSON] відраховано по ВП № 52149575 з липня 2017 року по грудень 2020 року 13 114,11 грн. 19.11.2020 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва скаргу [PERSON] задоволено частково. Скасовано постанову старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївської області Левицькою В.Ю. 23 травня 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію , стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на пенсію [PERSON] , яку вона отримує в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва , шляхом щомісячного утримання у розмірі 20% до погашення боргу. Позивач вважає, що діями суду та державної виконавчої служби йому завдано матеріальну шкоду у сумі13 114,11 грн. та 707,60 грн., які були стягнуті у виконавчому провадженні. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1166, 1167, 1173, 1174 цього кодексу). У ст.1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалася на те, що невчинення посадовими особами суду та державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до стягнення з неї суми за виконавчим листом і як наслідок недоотримання пенсії, а тому вона має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі стягнутих сум. Проте, стягнуті кошти на виконання судового рішення, яке у подальшому скасовано, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Також, посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності (Висновок Верховного Суду у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягала стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. У зв`язку з наведеним позов [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст.ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послалася на те, що вона полягає у тому, що внаслідок незаконних дій суду та державного виконавця вона докладала додаткових зусиль для організації свого життя в умовах позбавлення її частини пенсії протягом трьох років. Ухвалою суду від 19.11.2020 у справі № 490/4123/16-ц встановлено, що копії ухвали суду від 31.10.2016 про скасування заочного рішення та про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - до відома державному виконавцю не надсилались. Підстави для визнання дій державного виконавця відсутні. Внаслідок цього позивач була змушена відволікатися від своїх звичайних занять, докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав, тобто їй було завдано моральної шкоди. При цьому, позивачем не зазначено обставини, які заважали надати державному виконавцю належним чином засвідчену копію ухвали суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та про скасування судового рішення з метою припинення стягнення за виконавчим листом. Таким чином, з урахуванням характеру правопорушення, вжитих позивачем дій для відновлення свого порушеного права, тривалість вимушених змін у житті позивача, причини скасування постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, що судом були повністю відновлені права позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, - суд на підставі наведених норм права вважає за можливе відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. Відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі позивач всупереч передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не довів, у тому його позов у цій частині підлягає задоволенню лише частково.

Outcome: partial