Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, встановлення порядку виконання рішення. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору про поділ спільного майна подружжя № 354, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. 29 січня 2020 року, вона є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі зареєстровані колишня дружина її сина - [PERSON] та усиновлена її сином донька відповідача - [PERSON] , [INFO] . Указує, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному їй житловому приміщенні з 2016 року без поважних причин, а їх фактичним місцем проживання з 2016 року є квартира [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації протягом тривалого часу, вона, як власник квартири, не бажає надавати їм в подальшому можливості використовувати дане приміщення для проживання. Зазначає, що відповідач та її малолітня донька не беруть участі в утриманні житлового приміщення, в квартирі відсутні їхні речі, тому їхня реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні права власності в повному обсязі та змушує нести додаткові фінансові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг. Посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] у належній їй квартирі не проживають за власним бажанням, перешкоди у користуванні квартирою їм не чиняться, участі у сплаті житлово-комунальних послуг вони не беруть, спільним побутом з позивачем не пов`язані, їхня реєстрація місця проживання обмежує майнові інтереси позивача, як власника квартири, договір найму житла між сторонами відсутній, та у зв`язку з тим, що відповідач з донькою не проживають у квартирі позивача більше одного року, що свідчить про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення та про зміну їх місця проживання, просила суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення, за яким рішення після набрання законної сили є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року доручено органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради скласти та подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній справі. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Коновалов Д. Ю. просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що під час перебування у шлюбі з сином позивача, вона та її малолітня донька зареєструвалися в належній позивачу квартирі, після розлучення вона з дитиною переїхала проживати в інше місце, вказала, що житла на праві власності вона не має, відтак, у разі зняття з реєстрації в судовому порядку вона не матиме змоги зареєструвати місце проживання дитини, а тому вважає, що задоволення позову призведе до порушення прав її малолітньої доньки. Представник органу опіки і піклування у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки і піклування. 05 жовтня 2021 року на виконання ухвали суду від 17 вересня 2021 року, від Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, в особі голови - Корольова М. В., до суду надійшов лист, яким повідомлено, що надання висновків Службою у справах дітей або органом опіки та піклування щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням не передбачено. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору про поділ спільного майна подружжя № 354, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. 29 січня 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 січня 2020 року, індексний номер - 198166904. Згідно відомостей, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради № К5-99741-ф/л, у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації особи [INFO] ; [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації [INFO] ; [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації особи [INFO] ; [PERSON] , дата народження особи [INFO] , дата реєстрації особи [INFO] . Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 вересня 2016 року, виданим повторно, [PERSON] народилася [INFO] . Її батьками у свідоцтві значаться [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року у справі № 522/11403/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 19.03.2021 № 07/406, 18.03.2021 спеціалістами Служби здійснена перевірка умов проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт обстеження. Перевіркою встановлено, що діти забезпечені всім необхідним для проживання та всебічного розвитку. Відповідно до акта, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідченим начальником дільниці № 1 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» Шабковським Н. А. від 18 травня 2021 року, [PERSON] з дочкою [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з 2019 року до теперішнього часу. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач вселилася у належну позивачу квартиру як член сім`ї власника квартири і набула право користуванням нею. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У позовній заяві [PERSON] просила визнати [PERSON] та малолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою з тих підстав, що вони не проживать у ній понад рік, що згідно з частиною другою статті 405 ЦК України є наслідком визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, сімейні відносини з колишнім чоловіком припинені. Разом з цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 640/20274/18 (провадження № 61-10748св20). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, забезпечення виконання якої є складовою обов`язків держави України як суб`єкта міжнародного права, в усіх діях дітей, незалежного від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, 18 серпня 2021 року у справі № 523/3106/18. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Такий дозвіл у матеріалах справи відсутній. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач разом з малолітньою донькою не проживають у спірній квартирі через розлучення з сином позивача, відповідач та її донька не є такими, що самоправно вселились до спірного жилого приміщення. Доказів, що відповідач та її малолітня дитина забезпечені іншим житлом, матеріали справи не містять. Враховуючи, що відповідач та її донька не мають іншого житла, суд вважає, що їх право на це майно має бути захищено, оскільки визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведе до порушення їхніх прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed