Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . В основу своїх позовних вимог позивачка зіслався на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Згідно складеного батьком заповіту, вона є спадкоємцем. Бажаючи скористатися своїм правом на спадкування за заповітом, вона звернулася в нотаріальну контору, однак нотаріус відмовив в оформленні спадщини, мотивуючи тим, що відсутній документ власності на спадкове майно. При таких обставинах, вона не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушена звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. Сторони у судове засідання не з`явилися, направили суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, відповідач позов визнав у повному об`ємі, а позивачка позов підтримала. За таких обставин суд вважає за необхідне справу розглянути у відсутності сторін, у порядку, передбаченому ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.5) та копією про смерть (а.с.11) підтверджено, що батько позивачки [PERSON] помер [INFO] . Копією заповіту від 16 березня 1999 року (а.с.7) підтверджено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження в користь позивачки. Постановою нотаріуса від 01 жовтня 2021 року за №475/01-16 (а.с.6) підтверджено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці відмовлено, у зв`язку з відсутністю документа власності на спадкове домоволодіння. Довідкою №877 від 03.09.2021 (а.с.9) підтверджено, що [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже судом встановлено, що [PERSON] на день смерті був власником будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , позивачка є спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину після смерті батька, а тому за нею слід визнати право на спадщину. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1218, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved