Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

4 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 119 721.00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 22.11.2019 року між ним та відповідачем був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловецьким Л.С. та зареєстрований за № 1699, у відповідності до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 107 750.00грн., а відповідач зобов`язався повернути вказану суму у строк до 01 червня 2020 року. Позивач взяті на себе зобов`язання виконав та передав відповідачеві зазначену грошову суму при посвідченні договору позики. Однак, у зазначений в договорі термін відповідач борг не повернув, чим порушив права та інтереси позивача. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме звернення до нотаріуса Масловецького Л.С. з проханням направити на адресу відповідача письмову вимоги про повернення коштів, однак відповідач жодної відповіді не надав. Також о позивач у жовтні 2020 року звернувся до Комунарського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою щодо протиправних дій відповідача, а саме заволодіння коштами шахрайським шляхом, на яке 7 жовтня 2020 року отримав відповідь про те що в діях відповідача не вбачається склад кримінального правопорушення, а вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, вирішення яких відбувається в порядку приватного звернення до суду, тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 24 червня 2021 року ухвалою суду відкрите спрощене позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просить задовольнити його в повному обсязі. Відповідач повторно на судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, тому суд, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України зі згоди позивача, провів заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надано договір позики грошових коштів від 22.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1699, у відповідності до якого [PERSON] отримав в позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 107 750.00 (сто сім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень, строком на 6 (шість) місяців, а [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти в повному обсязі в строк до 01 червня 2020року. Відповідно до п. 3 Договору, своїми підписами сторони підтверджують факт передачі грошових коштів до укладання та підписанні цього договору. Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про належне виконання зобов`язань в частині передачі грошових коштів позивачем. (а.с. 9). Як зазначає позивач у справі, позичальник не виконав свої зобов`язання у строк, встановлений договором. Правовідносини щодо повернення боргу врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зазначений договір, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що в порушення умов договору, відповідач взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, у зазначений договором строк та до часу розгляду даної справи суму позики не повернув, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення основної суми позики у розмірі 107 750.00 гривень підлягають задоволенню. Правила щодо сплати індексу інфляції та 3% річних від суми містяться у статті 625 ЦК України, згідно із частиною другою якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та процентів також підлягають задоволенню, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком індексу інфляції та 3% річних, розмір яких не спростований відповідачем. У відповідності до ст. 625 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 119 721.00грн. з у рахуванням 3% річних та індексу інфляції за період з 01.06.2020 року по 07.06.2020 року. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 1197,21 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved