Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

у серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 150 000,00 грн., завдану моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.06.2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] було укладено Договір банківського рахунку № 8386 та Договір банківського вкладу № 06/1020-2014, згідно з п. 1.2 якого строк його дії закінчився 04.07.2014 року. При цьому, згідно з квитанцією від 04.06.2014 року за № 66157 (з відповідною відміткою банку та підписом уповноваженої особи) на депозитний рахунок [PERSON] , відкритий на підставі договору банківського вкладу № 06/1020-2014 від 04.06.2014 року, зараховані кошти у сумі 150 000,00 грн. 17.06.2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 365 «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 50 про введення з 18.06.2014 року тимчасової адміністрації призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк». Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» введено строком на 3 місяці з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року включно. Виплата коштів вкладникам за договорами, укладеними з ПАТ «Старокиївський банк», здійснювалася через банк - агент Фонду - ПАТ «Банк Київська Русь», про що було зазначено на офіційному веб-сайті ПАТ «Старокиївський Банк» http://www.oldbank.com/about/news/427/). Також, на офіційному веб-сайті Фонду ((http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/46-starokyiv-bank/1083-817-oholoshennya-pro-pryznachennya-upovnovagenoi-osoby-fondu-na-likvidaciyu-banku-ta-pochatok-procedury-likvidacii-pat-staro) було зазначено, що виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться у період з 25.09.2014 року по 04.11.2014 року відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», які з будь-яких причин не звернуться до банку - агента Фонду в період з 25.09.2014 року по 04.11.2014 року, - здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних письмових звернень на адресу Фонду до дня внесення запису про ліквідацію банку, як юридичної особи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. У свою чергу, позивач зазначає, що не зважаючи на його звернення до Фонду із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування, він отримав відмову у проведенні такої виплати з підстав невключення його до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, що, у свою чергу, унеможливило виплату гарантованого відшкодування у встановлений законом строк - вересень 2014 року. Постановою Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 826/2150/16 було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2016 року в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо невключення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та в частині зобов`язання Уповноваженої особи Фонду Пантіної Л.О. надати до Фонду додаткову інформацію про позивачів, як вкладників ПАТ «Старокиївський банк». Однак, позивач вказує, що після прийняття Верховним Судом судового рішення він все одно не отримав належних йому коштів, оскільки питання скасування арешту грошових коштів на рахунку позивача, накладеного 20.02.2017 року, було вирішено слідчим суддею зі значним порушенням процесуальних строків (заміст 3-х днів - більше 150), а 19.09.2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», посилаючись на положення ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до ЄДР запису про ліквідацію банку, як юридичної особи. За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки вважає, що шкода, розмір якої ним визначено у розмірі невиплаченого гарантованого відшкодування, завдана встановленою у судовому порядку бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду, якою з 2014 року не виконано зобов`язання по здійсненню виплати позивачу гарантованого відшкодування коштів, розміщених на його рахунках в Банку. Крім того, позивач вказує, що відповідач, відмовивши у виплаті гарантованого відшкодування за договором банківського вкладу, спричинив йому моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях, викликаних неможливістю протягом тривалого часу користуватися належними йому коштами, та, як наслідок, необхідністю докладати значних зусиль та часу на поновлення порушених прав у судових органах. Ухвалою суду від 28.09.2020 року позовну заяву [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування завданої шкоди у грошовій формі, залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 25.02.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини, зокрема: - між сторонами відсутні договірні відносини, оскільки Фонд здійснює свої обов`язки на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним нормативним актом; - права позивача не могли бути порушені внаслідок дій Фонду, оскільки у Фонду були обмеження для здійснення відшкодування, зокрема встановлені ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року у справі № 752/3185/17 про накладення арешту на грошові кошти позивача, а також нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо подання уповноваженою особою документів державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань держаної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди. 25.02.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строку позовної давності. 25.02.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 19.05.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій він зазначив, що стягнення з відповідача майнової шкоди не суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже предметом позову є не стягнення гарантованої суми відшкодування, а відшкодування шкоди, завданої невиконанням обов`язку відповідачем із виплати гарантованої суми відшкодування позивачу, що й стало підставою для звернення із позовною заявою. Ухвалою суду від 19.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 19.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представники відповідачів щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні та сторонами не заперечувалось, що 04.06.2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] було укладено Договір банківського рахунку № 8386 та Договір банківського вкладу № 06/1020-2014, згідно з 1.1, 1.2 якого банк відкриває вкладнику вкладний рахунок у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн. Дата внесення вкладу - 04.06.2014 року, дата повернення вкладу - 04.07.2014 року. При цьому, згідно з квитанцією від 04.06.2014 року за № 66157 (з відповідною відміткою банку та підписом уповноваженої особи) на депозитний рахунок [PERSON] відкритий на підставі договору банківського вкладу № 06/1020-2014 від 04.06.2014 року, зараховані кошти у сумі 150 000,00 грн. Разом з тим, 17.06.2014 року постановою Правління Національного банку України № 365 віднесено ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних. 17.06.2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 50 яким розпочато з 18.06.2014 року процедуру виведення ПАТ «Старокиївський банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; вирішено тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року включно; призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію. Постановою Правління Національного Банку України від 11.09.2014 року № 563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» з 18.09.2014 року. На виконання даної постанови НБУ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 17.09.2014 року № 92 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 18.09.2014 року та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідації Пантіну Л.О. строком на один рік з 18.09.2014 року по 18.09.2015 року включно. Виплата коштів вкладникам за договорами, укладеними з ПАТ «Старокиївський банк», здійснювалася через банк - агент Фонду - ПАТ «Банк Київська Русь», про що було зазначено на офіційному веб-сайті ПАТ «Старокиївський Банк» http://www.oldbank.com/about/news/427/). Також, на офіційному веб-сайті Фонду ((http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/46-starokyiv-bank/1083-817-oholoshennya-pro-pryznachennya-upovnovagenoi-osoby-fondu-na-likvidaciyu-banku-ta-pochatok-procedury-likvidacii-pat-staro) було зазначено, що виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться у період з 25.09.2014 року по 04.11.2014 року відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», які з будь-яких причин не звернуться до банку - агента Фонду в період з 25.09.2014 року по 04.11.2014 року, - здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних письмових звернень на адресу Фонду до дня внесення запису про ліквідацію банку, як юридичної особи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. За результатами розгляду відповідного звернення позивача, Уповноважена особа своїм листом відмовила у проведенні такої виплати з підстав невключення його до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року № 752/3185/17 (провадження № 1-кс/752/1273/17) в рамках кримінального провадження № 12014000000000367, накладено арешт на грошові кошти, у тому числі на ті, що знаходяться на рахунку позивача. Разом з тим, постановою Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 826/2150/16 було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2016 року в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо невключення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та в частині зобов`язання Уповноваженої особи Фонду Пантіної Л.О. надати до Фонду додаткову інформацію про позивачів, як вкладників ПАТ «Старокиївський банк». Звертаючись до суду з позовом та заявляючи, серед іншого, вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 року він втратив право вимагати отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом, адже питання скасування арешту грошових коштів на рахунку позивача, накладеного 20.02.2017 року, було вирішено слідчим суддею зі значним порушенням процесуальних строків (заміст 3-х днів - більше 150), а 19.09.2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб публічного повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», посилаючись на положення ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до ЄДР запису про ліквідацію банку, як юридичної особи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За правилами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Отже, аналіз зазначеної норми права дає можливість прийти до висновку про те, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. У той же час, відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права. Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Згідно з положеннями ч.ч. 3, 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного Банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання. Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішення власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду. У відповідності до ч. 6 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оплата праці уповноваженої особи Фонду здійснюється у межах затвердженого штатного розпису. Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку (ч. 8 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Виходячи з аналізу процедури визначення уповноваженої особи Фонду, обсягу її повноважень, порядок оплати праці, можна дійти висновку, що уповноважена особа Фонду за своїм правовим статусом є представником Фонду, який діє у межах повноважень, наданих Фондом, отримує визначену Фонду оплату несе відповідальність перед Фондом. Уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає як представник Фонду у межах делегованих повноважень. За дії/бездіяльність такої особи перед іншими суб`єктами правовідносин відповідальність несе Фонд. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 757/56680/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.05.2018 року у справі № 757/2216/15 зазначила, що після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорам банківського вкладу. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.218 року у справі № 559/1777/15 зазначила, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших Законів України у відповідних правовідносинах. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. При цьому, запровадження тимчасової адміністрації або ж початок процедури ліквідації банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Разом з тим, як передбачено ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 150 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. За правилами ч.2 ст.26 цього Закону, вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону, відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ст. 36 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону, Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами в день внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Згідно положень ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами. Положеннями ч. 6 ст. 36 Закону визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Зобов`язання банку, передбачені пунктами 1-1-4 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність». Положеннями частини 5 статті 45, статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів, який затверджується виконавчою дирекцією Фонду, після чого Фонд сповіщає про це кредиторів. Вимоги кредиторів задовольняються відповідно до черговості, встановленої статтею 52 Закону про систему гарантування. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом відшкодовуються у четверту чергу. За результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 53 Закону про систему гарантування). З наведеного вбачається, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений порядок задоволення вимог кредиторів банку як на стадії процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, так і на стадії процедури ліквідації. Як вже зазначалося, судом, з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено, що право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду поновлено постановою Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 826/2150/16, якою було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2016 року в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо не включення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та в частині зобов`язання Уповноваженої особи Фонду Пантіної Л.О. надати до Фонду додаткову інформацію про позивачів, як вкладників ПАТ «Старокиївський банк». При цьому, у матеріалах справи відсутні докази про виконання відповідачем вказаної постанови Верховного Суду. Встановлюючи наявність складу цивільного правопорушення, суд бере до уваги наявність самої шкоди, яка є доведеною матеріалами справи, оскільки позивачем не отримано гарантованого відшкодування і стороною відповідача не заперечується сам факт такої невиплати. Також суд бере до уваги наявність невиконаного зобов`язання щодо подання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформації щодо позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Старокиївський Банк» відповідно договору банківського вкладу (депозиту) за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Тобто, причиною неотримання гарантованої суми відшкодування було невключення позивача в переліків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 200 000,00 грн. за рахунок Фонду, у відповідності до вимог ст.ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказаними судовими рішеннями було встановлено протиправність дій Уповноваженої особи Фонду, і ця обставина в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає повторному доказуванню у даній справі. Отже, у даному випадку, суд погоджується з доводами позивача про те, що його позовні вимоги не випливають із зобов`язань банку, а випливають із бездіяльності уповноваженої особи Фонду, яка призвела до порушень права позивача на отримання належних йому коштів, внаслідок чого він поніс збитки, а тому таке право підлягає судовому захисту. Посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень та пов`язані з цим обмеження, суд вважає безпідставними, оскільки обов`язок щодо включення позивача у перелік вкладників виник не із судового рішення, а лише констатований ним та існував до моменту його винесення. Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що шкода, заподіяна внаслідок бездіяльності Фонду (його працівників), професійної помилки уповноваженої особи відшкодовується Фондом в загальному порядку. Даний позов заявлено на підставі ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.3 ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому не є публічно-правовим. У свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їх працівником або іншою особою. Це один із випадків, коли суб`єктом відшкодування виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Причинно-наслідковий зв`язок у цьому виді зобов`язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 158/812/15-ц. Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто встановивши, що втручання мало місце і що воно відбулось згідно із законом суд, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, повинен встановити чи відбулось втручання саме із цієї метою, яка дозволена Конвенцією, тобто чи відбулось втручання «в інтересах суспільства», а потім встановити пропорційність такого втручання. Відповідачем не надано доказів наявності втручання в інтересах суспільства. Суд вважає за необхідне зауважити, що за встановлених у справі обставин, неможливість для позивача отримати гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом через протиправну бездіяльність Фонду, становить втручання у її право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності є одним із основоположних прав як для приватних осіб, так і для суспільства в цілому. Конституційні засади права власності - такі, як принципові положення щодо непорушності права власності, рівності усіх власників перед Законом, а також зазначення на те, що власність зобов`язує, покладені в основу регулювання цивільних відносин як основних засад цивільного законодавства. Конституційний принцип непорушності права власності являється насамперед як засада впевненості власника в незмінності того становища (забезпечення його прав), в якому він перебуває і яке йому гарантовано державою з усім комплексом відповідних засобів, яка остання для цього застосовує. Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом. Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи встановлені обставини щодо того, що причиною неотримання позивачем передбаченого Законом відшкодування було невключення Уповноваженої особою Фонду позивача у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 200 000,00 грн. за рахунок Фонду у відповідності до вимог ст.ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд приходить до висновку, що позивачу завдано матеріальну шкоду і ця шкода у вигляді неотриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом у розмірі 150 000,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на його користь. Водночас, щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Так, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ст. 23 ЦК країни, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 від 27.11.2019 року зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Разом з тим, за положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001року «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що спори про відшкодування фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права"); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача позивачем було понесено глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, позивач суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саме моральну шкоду йому заподіяно діями відповідача. Відтак, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. При цьому, суд зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди у грошовій формі, яку позивач зазнав через протиправну бездіяльність відповідача, порушене право виникло з 19.09.2019 - після припинення виплат Фондом через завершення процедури ліквідації банку. Таким чином позовна давність визначена ст.257 ЦПК України, з врахуванням положень ст.25 ЦПК України до заявлених вимог не спливла. З моменту припинення виплат Фондом (завершення процедури ліквідації банку) позивач втратив право на гарантоване відшкодування в порядку, передбаченому Законом, натомість отримав право вимагати відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Щодо сплати судового збору, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, то суд враховує приписи ч. 6 ст. 141 ЦПК, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави 1500,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial