Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Шепетуха В.В. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому після збільшення позовних вимог просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 820 950,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] - адвокат Шепетуха В.В. зазначає, що 15.03.2012 року [PERSON] , був затриманий за підозрою у вчиненні злочину. 23.03.2012 року [PERSON] , судом був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Дію вказаного запобіжного заходу [PERSON] неодноразово продовжував Московський районний суд м. Харкова. 24.04.2012 року постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України у Харківській області капітаном міліції Санкіна А.В. був накладений арешт на майно [PERSON] , для забезпечення цивільного позову. Відповідно до обвинувального акту, [PERSON] обвинувачувався в замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, не доведене до кінця з підстав, що не залежать від волі винного, відповідальність за який передбачено ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115 КК України, та в розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, відповідальність за який передбачена ч.4 ст. 187 КК України. 30.08.2013 року вироком Московського районного суду м. Харкова за участю присяжних, [PERSON] , був визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області, обраний відносно [PERSON] був скасований і він був звільнений з-під варти в залі судового засідання. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 29.02.2016 року вирок Московського районного суду м. Харкова від 30.08.2013 року був скасований та призначений новий судовий розгляд у суді першої інстанції. 28.01.2019 року вироком Київського районного суду м. Харкова за участю присяжних, [PERSON] , був виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України. Суд ухвалив після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна [PERSON] - скасувати. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 11.08.2020 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 28.01.2019 року в частині виправдання [PERSON] залишений без змін. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.04.2021 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а Ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 11.08.2020 року без змін. На протязі усього досудового слідства, розгляду справи судами різних інстанцій, протягом значного проміжку часу, починаючи з затримання [PERSON] - 15.03.2012 року, знаходженням його під вартою в умовах слідчого ізолятору і до винесення постанови Верховним Судом 08.04.2021 року, були порушені нормальні життєві зв`язки [PERSON] . Він був безпідставно затриманий та йому пред`явлено звинувачення у вчиненні двох особливо тяжких насильницьких злочинів проти життя і здоров`я людини, за які законом передбачене покарання від 10 до 15 років позбавлення волі, або довічне ув`язнення. В період з 15.03.2012 року по 30.08.2013 року ( 1 рік 5 місяців 15 днів) [PERSON] , перебував під вартою в умовах слідчого ізолятора, разом з особами які вчинили тяжкі злочини, при цьому достовірно знаючи, що він не скоював інкриміновані йому злочини, що доставляло йому значних моральних страждань. До затримання [PERSON] , займався спортом і не палив, а в умовах СІЗО, знаходячись в переповненій камері де майже всі палять, вимушений був почати палити, тобто придбав цю негативну звичку від якої не може позбавитися. Після затримання [PERSON] , його покинула дівчина з якою він зустрічався і мав намір одружитися, оскільки він був під вартою, а статті, за якими він обвинувачувався, передбачали значний строк покарання від 10 до 15 років. Для організації свого життя, [PERSON] , вимушений був докладати додаткові зусилля, щоб створити умови в яких він знаходився до свого затримання, зайво витрачати особисту енергію та час, які він міг витратити з користю, як для суспільства, так і для своїх родичів, близьких людей, а також для себе. Моральні страждання, отримані при незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, знаходження під вартою, призвели до погіршення стану його здоров`я, позбавили можливості реалізовувати свої звички та бажання. Погіршились його стосунки із оточуючими людьми, так як його тривалий час вважали злочинцем, особою, яка застосувала силу проти потерпілого, в результаті чого останній став інвалідом. Правоохоронні органи є ініціаторами подій, що відносяться до порушення кримінальної справи стосовно [PERSON] , застосування міри запобіжного заходу - тримання під вартою, пред`явлення йому обвинувачень, проведення відповідних слідчих дій тощо, є спричинювачами його моральних страждань, оскільки працівники цих органів, які проводили досудове слідство, та працівники прокуратури які підтримували обвинувачення, за характером своєї діяльності є освіченими у правових питаннях, а тому мали можливість передбачити вірогідність виникнення та розвитку ситуації, мали можливість прийняти правильне рішення та реалізувати його. Внаслідок подій по притягненню до кримінальної відповідальності, у [PERSON] виникла психотравма, що стала причиною життєвої кризи. Психотравмуючі події викликали у нього глибокі та тривалі фізичні та моральні страждання у період часу з березня 2012 року по квітень 2021 року та створили для [PERSON] суттєві перешкоди в усіх основних сферах його життєдіяльності у зазначений період часу, та у подальшому житті. До теперішнього часу він не відновив своє життєве функціонування. У ході порушення кримінальної справи, знаходження під вартою, пред`явлення обвинувачень та проведення слідчих, дій він був позбавлений можливості запобігти заподіянню йому шкоди. [PERSON] не міг розпоряджатися належним йому майном, оскільки на протязі восьми років воно перебувало під арештом, який був накладений постановою слідчого. Вважає, що з урахуванням обставин справи, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, а також з принципу розумності та справедливості, визначити розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] , незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, наступним чином: у розмірі двох мінімальний заробітних плат за кожен місяць перебування [PERSON] , під вартою: з 15.03.2012р. по 30.08.2013р. (17 місяців 15 днів) = 6500грн.* 2*17 місяців 15 днів = 227 000,00 грн.; у розмірі одної мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування [PERSON] , під слідством і судом після скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою: з 31.08.2013р. по 08.04.2021р. (91 місяць 9 днів) = 6500грн.*91 місяць 9 днів = 593 450,00 грн., а всього: 227 500,00 грн. + 593 450,00 грн. = 820 950,00 грн. 10.06.2021року представник відповідача ГУНП в Харківській області Н.І.Биковченко подала до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Зазначає, що із тексту позовної заяви та доданих матеріалів вбачається, що досудове розслідування по кримінальному правопорушенню внесеному до ЄРДР за № 12012220140000026 від 21.11.2012 здійснювалось працівником міліції, старшим слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області капітаном міліції А.В. Санкіним. Працівниками слідчих підрозділів Головного управління Національної поліції в Харківській області досудове розслідування відносно позивача не здійснювалось. ГУМВС України в Харківській області відповідно до запису єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців перебуває у стані припинення, але наразі діє Ліквідаційна комісія ГУМВС України в Харківській області, яка і повинна бути належним відповідачем по справі. Співробітниками ГУНП в Харківській області досудове розслідування відносно позивача не здійснювалось, так як ГУНП в Харківській області взагалі на той час не існувало (дата створення ГУНП в Харківській області - 07.11.2015 року). Крім того, ГУНП в Харківській області не є правонаступником органів внутрішніх справ України, а відповідно не може перебирати на себе їх права та обов`язки. Оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу, на підтвердження факту спричинення йому будь - якої шкоди з боку ГУНП в Харківській області, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні. 16.06.2021року представник відповідача Державної казначейської служби України Нестеренко І.С. подала відзив на позов, в якому просить відмовити [PERSON] , в позовних вимогах в повному обсязі. Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди позовна заява не містить. А також, неможливо встановити чим керувався Позивач при оцінці заподіяної шкоди та чим обґрунтовано саме такий розмір відшкодування та чим обґрунтовано саме такий розрахунок. Вважає, що позивачем необґрунтовано завищено суму, яка підлягає відшкодуванню відповідно до Закону. 22.12.2021року представник третьої особи ГУ МВС в Харківській області С.Маслош надав пояснення на позов, в якому просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зазначає, що в позовній заяві [PERSON] обмежився лише загальними посиланнями на дії відповідачів та завданням моральної шкоди, не довівши належних, допустимих та достовірних доказів факту наявності такої шкоди. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.04.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.07.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2021 року, у задоволенні клопотання представника Харківської обласної прокуратури Крупської К.М. про продовження строку для подання відзиву відмовлено. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2021 року, залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ГУ МВС в Харківській області. Представник позивача Шепетуха В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача Харківської обласної прокуратури - Сук І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України - Солдатова Я.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи 18.01.2022 року без участі представника ГУНП в Харківській області. Представник третьої особи Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] обвинувачувався в замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, не доведене до кінця з підстав, що не залежать від волі винного, відповідальність за який передбачено ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115 КК України, та в розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, відповідальність за який передбачена ч.4 ст. 187 КК України 15.03.2012 року [PERSON] , був затриманий за підозрою у вчиненні злочину. 23.03.2012 року [PERSON] був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Дію вказаного запобіжного заходу [PERSON] , неодноразово продовжував Московський районний суд м. Харкова. 24.04.2012 року постановою слідчого СУ ГУМВС України у Харківській області був накладений арешт на майно [PERSON] , для забезпечення цивільного позову. 12.11.2012року повідомлено про підозру [PERSON] 30.08.2013 року вироком Московського районного суду м. Харкова за участю присяжних, [PERSON] , був визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області, обраний відносно [PERSON] , був скасований і він був звільнений з-під варти в залі судового засідання. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 29.02.2016 року вирок Московського районного суду м. Харкова від 30.08.2013 року був скасований та призначений новий судовий розгляд у суді першої інстанції. 28.01.2019 року вироком Київського районного суду м. Харкова за участю присяжних, [PERSON] , був виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, п.п. 6,12 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України. Суд ухвалив після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна [PERSON] - скасувати. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 11.08.2020 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 28.01.2019 року в частині виправдання [PERSON] залишений без змін. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.04.2021 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а Ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 11.08.2020 року без змін. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили. Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 грудня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6500 грн. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6500 грн. Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом 100 місяців та 27 днів, в тому числі утримувався під вартою 533 днів. Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом з утриманням під вартою. При цьому, суд врахувує ступінь приниження честі, гідності позивача внаслідок незаконного кримінального переслідування, обставини щодо позбавлення можливості спілкування з членами сім`ї, родичами. Вказаний висновок не суперечить висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15, від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із встановлених обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та незаконного перебування під слідством та судом, та дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог [PERSON] та стягнення моральної шкоди у розмірі 700 000 грн. Крім того, суд зазначає, що хоч відповідачами у позові визначено Головне управління Національної поліції в Харківській області, Прокуратуру Харківської області, Державну казначейську службу України проте, по суті відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян у тому числі і під час досудового слідства та суду. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19 (пункти 30, 43, 44, 43). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial