Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, а саме просить визнати частково недійсним правочин споживчого кредиту, а саме визнати недійсним положення п.1.5 договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року та пункту 5 додатку №1 до цього договору, укладеного між [PERSON] та ПрАТ «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором; стягнути з ПАТ «Ідея Банк» на її користь безпідставно збережені грошові кошти в сумі 46091,81 грн., судові витрати покласти на відповідача. Позов мотивує тим, що відповідачем було надано позивачу споживчий кредит на підставу договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року, з якими відповідач пов`язує виникнення між сторонами правовідносин споживчого кредитування. Споживчий кредит надано на наступних цілях: кредит на загальні цілі - банківський переказ, цільове призначення - загальні споживчі цілі, сума кредиту - 92591,00 грн., строк кредиту - 36 місяців, сума платежу за розрахунковий період, погашення суми кредиту, проценти за користування кредитом, плата за обслуговування кредитної заборгованості - згідно із п. 5 додатку №1 до договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року. Відповідно до п.5 Паспорту споживчого кредиту (п. 5 додатку №1 до договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року) встановлено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення, зазначено щомісячну суму платежу в розмірі 4708,00 грн., яка складається із сум погашення суми кредиту, проценти за користування кредитом, плати за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно виписки по рахунку позивача з 27.01.2020 року по 11.11.2021 року позивачка здійснила на користь відповідача сплату за цільовим призначенням «погашення плати за обслуговування по кредитному договору №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року на загальну суму 46091,81 грн. Позивачка наголосила, що в жодному документі не зазначено розрахунку суми плати за обслуговування кредитної заборгованості, тобто які чинники вплинули на обчислення цієї суми саме в такому розмірі. В свою чергу комісія за обслуговування кредитної заборгованості не є супровідною послугою банку, оскільки не зрозуміло, в часу саме полягає така послуга та очевидно, що за наслідками надання такої послуги споживач від виконавця послуги не отримує ніякого результату, тобто споживання послуги відсутнє. Тобто відповідач відніс суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості до загальної суми при обчисленні реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит без належних на те правових підстав. Водночас умова укладеного між сторонами у справі договору про надання споживчого кредиту щодо сплати комісії за супроводження кредиту не ототожнюється з будь-якими послугами банку, які надаються позивачу, як споживачі фінансових послуг і тому такі положення договору надання споживчого кредиту не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є нікчемною умовою договору. Оскільки позивачка здійснила платежі на користь відповідача за призначенням «погашення плати за обслуговування по кредитному договору», тобто на підставі п.1.5 договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року та пункту 5 додатку №1 до цього договору, які є недійсними, то ці кошти є безпідставно збереженими грошовими коштами (у порядку ст.1212 ЦК України). За таких обставин позивачка змушена звернутися із вищевказаним позовом до суду. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 23.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 23.11.2021 року. Проте у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 27.01.2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 (а.с.13), за умовами якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 92591,00 грн., при умові сплати процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних, строк кредитування - 36 місяців. Відповідно до п.1.5 вказаного договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і введення рахунку, сплачуються згідно діючих тарифів банку. Згідно з п.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору (Паспорту споживчого кредиту) позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 58998,99 грн. (а.с.14). Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 629ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Разом з тим, як визначено частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Незалежно від виконання фінансовою установою вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен був включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності. Як вбачається вище, відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 58998,99 грн. Відповідно до п.9.8.2 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженого протоколом засідання Правління №01/15-20 від 15.01.2020 року плата за обслуговування кредитної заборгованості включає в себе: -надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення sms-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; -надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку, шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; -опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Таким чином, у даному випадку має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних умов договору несправедливими та відповідних частин цього договору недійсними. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З огляду на те, що відповідач у відповідній кредитній угоді встановив плату за послуги банку щодо надання інформації з приводу виконання кредитного договору, які згідно із Законом України «Про споживче кредитування» повинні надаватися споживачеві на безоплатній основі, суд приходить до висновку, що положення договору кредиту та страхування, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості, слід визнати недійсними. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №686/5078/18 та у постанові від 16.08.2019 року у справі №357/14311/17, а також висновкам Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2019 року у справі №524/5153/15-ц (провадження №61-8862сво18) та в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 583/3343/19 (61-22778св19). Отже, позовні вимоги щодо визнання недійсним положення п.1.5 договору кредиту та страхування №Z02.00110.006277584 від 27.01.2020 року та пункту 5 додатку №1 до цього договору, укладеного між [PERSON] та ПрАТ «Ідея Банк» в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є підставними та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з ПАТ «Ідея Банк» на її користь безпідставно збережених грошових коштів в сумі 46091,81 грн. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла йогоу себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Звертаючись до суду із вимогою про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (стаття 1212 ЦК України), [PERSON] не надала суду докази, що підтверджують ці обставини, оскільки ці кошти сплачувались нею на погашення кредитних зобов`язань. Суд враховує, що при укладенні вищевказаного кредитного договору були порушені права позичальника, проте захистити їх у обраний позивачем спосіб суд позбавлений можливості, оскільки ст.1212 ЦК України до договірних правовідносин не може бути застосована. А тому в задоволенні вимог про стягнення з АТ «Ідея Банк» на користь позивачки безпідставно збережених грошових коштів в сумі 46091,81 грн. слід відмовити. Отже, позов слід задоволити частково. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», зважаючи на те, що позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved