Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

До Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в обґрунтування якого позивач зазначила, що вона працює керівником гуртка "Зразкового художнього колективу" ансамблю танцю «Усмішка» ОКЦ м. Білозерська, керівником «Усмішка» є [PERSON] , яка є її матір`ю. [INFO] в соціальній мережі Фейсбук під час ознайомлення із дописом на цікаву позивачці тематику у групі, що присвячена життю м. Білозерське, позивач черговий раз побачила образливі дописи відповідача [PERSON] , що стосуються керівників колективу «Усмішка», а саме: остання повідомила, що керівники колективу «Усмішка», тобто мати позивача, під час звільнення з ЦКД м. Білозерське здійснили викрадення майна, що належало ЦКД м. Білозерське, та яке вивозилося таємно вночі. Така ж інформація поширювалася під час агітаційних промов матір`ю відповідачки [PERSON] , яка є директором ЦКД м. Білозерське, та одночасно кандидатом в депутати міської ради м. Білозерське, тобто такі випадки не є поодинокі, розповсюджуються систематично, з метою дискредитувати керівників, працівників та вихованців Усмішка. Позивач зазначає, що інформація, яка розповсюджується, не є оцінюючим судженням, тому що чітко вказує на факт таємного заволодіння майном іншої особи та кваліфікується як крадіжка. Інформація, щодо матері позивачки була поширена відповідачем в соціальній мережі, у групі, в якій зареєстровані мешканці м. Білозерська, а саме більше трьох тисяч осіб, серед яких були і батьки вихованців Усмішка , внаслідок чого інформація про те, що мати позивача начебто є крадієм, стала відомою співробітникам позивача, керівництву, а також учням та іншим батькам та взагалі необмеженому колу осіб. Факт поширення відповідачем зазначеної інформації підтверджується фіксацією веб-сторінки, відповідним експертним висновком та довідкою про власника веб-сторінки. Позивач зазначає, що поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до матері позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи позивача, відповідач створив негативну соціальну оцінку в очах оточуючих. На підставі викладеного позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканності ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] у вигляді усних повідомлень та в соціальній мережі Facebook, шляхом коментування допису в групі [INFO] про те, що керівники Усмішки під час звільнення з ЦКД м. Білозерського здійснили викрадення майна (танцювальних костюмів), яке вивозили вночі, зобов`язати відповідача спростувати вказану поширену інформацію шляхом розміщення у вищезгаданій групі в соціальній мережі Фейсбук на протязі 10 календарних днів після набрання судовим рішенням в даній справі, спростування наступного зміту: « [INFO] року в коментарях до допису в цій групі мною [PERSON] озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно керівників «Зразкового художнього колективу» ансамблю танцю «Усмішка», а саме те, що вони здійснили крадіжку костюмів, що належать ЦКД м.Білозерське» та видалити поширену раніше недостовірну інформацію, заборонити поширювати таку недостовірну інформацію у майбутньому, стягнути з відповідача на свою користь кошти за оплату фіксації веб-сторінки, експертного висновку та довідки про власника веб-сторінки та сплачений судовий збір за подання до суду позовної заяви. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 26.10.2020 року справу передано на розгляд судді Хоменко Д.Є. Ухвалою судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Хоменко Д.Є. від 16.11.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу надано строк на подання відзиву на позовну заяву. Згідно розпорядження керівника апарату Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01.12.2020 року № 269 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 227/4251/20 року через відрядження судді Хоменко Д.Є. до іншого суду строком на один рік. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020 року вказану цивільну справу було передано на розгляд судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Корнєєвій В.В. Ухвалою судді Корнєєвої В.В. від 02.12.2020 року по справі призначено підготовче судове засідання. В строк, встановлений судом, від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується із позовними вимогами, вважає їх безпідставними та такими, що не підялгають задоволенню, оскільки ніякої недостовірної інформації відносно позивача або її матері, колективу танцю «Усмішка», вона ніколи не поширювала, натомість в вищевказакій групі в Фейсбуку з боку представника позивача [PERSON] на її адресу були образливі дописи та провокаційні запитання,зокрема про те, що вона роповсюджує чутки, про те, що Усмішка вкрала у них якесь майно, коли залишали БК. Тобто, саме [PERSON] в групі виніс на обговорення питання про зникнення костюмів з ЦКД м. Білозерське, на яке вона дійсно відповіла, зазначивши, при цьому, що зниклі костюми були на балансі будинку культури м.Білозерське, і їх зникнення підтверджується відповідними документами, тобто, жодної недостовірної інформації нею не було вказано у переписці. Крім того, у наведених позивачем у позовній заяві відповідач взагалі не вбачає жодної конкретної обставини, яка свідчила б про формування «негативної соціальної оцінки її матері в очах оточуючих», оскільки не наведено жодного підтвердження про існування цього факту, так саме й не доведені обставини порушення честі, гідності самої позивачки. Також вважає, що експертний висновок від 26.10.2020 року не відповідає вимогам, що пред`являються законодавством для експертизи, як доказ в цивільній справі. На підставі викладеного відповідач позовні вимоги позивача просила залишити без задоволення. Після цього 16.03.2021 року представником позивача [PERSON] до суду було надано відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено, що її відзив взагалі нічого не заперечує, а здебільшого торкається питань, які знаходяться поза межами заявленого позову, оскільки предметом позову є розповсюджування відповідачем та її матір`ю інформації щодо причетності до крадіжки костюмів із ЦКД м. Білозерське, до якої нібито причетні керівника колективу «Усмішка». Надані документи до відзиву вважає недостовірними та складеними з порушеннями законодавства. 09.04.2021 року відповідачем [PERSON] до суду надані заперечення на відповідь на відзив, з яким вона не погоджується та зазначає, що посилання позивача на листування в мережі Фейсбук між [PERSON] та [PERSON] взагалі не стосується предмету позову, оскільки відповідач не може нести відповідальність за висловлювання інших людей.Також відповідач додатково зазначила, що серед документів, які вона надала до суду на підтвердження зникнення костюмів з Будинку культури, мається акт, в якому діловод, коли завіряла копії документів, помилково поставила печатку ЦКД м.Білозерське, в той час, коли тієї печатки там не повинно бути, про що свідчить відповідна доповідна діловода. Відповідач просить суд врахувати її письмові пояснення під час судового розгляду. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14.04.2021 року підготовче провадження по цивільній справі закрито та, з врахуванням заяви відповідача від 02.02.2021 року(а.с.41 том ), призначено дану справу до судового розгляду в закритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги позивача [PERSON] , зазначивши, що відповідач [PERSON] розповсюджувала недостовірну інформацію шляхом дописів в групі [INFO] про те, що керівники " Усмішки" під час звільнення з ЦКД м. Білозерського здійснили викрадення майна (танцювальних костюмів), яке вивозили вночі.Також мати відповідача - [PERSON] розповсюджувала недостовірну інформацію про крадіжку костюмів з Будинку культури матір`ю позивача [PERSON] - [PERSON] на зустрічах з виборцями, коли проводила передвиборчі зустрічі, коли балотувалася на посаду голови. Окрім того, [PERSON] розповсюджувала інформацію про те, що керівники "Усмішки" вкрали костюми, які знаходилися на балансі ЦКД м.Білозерського, і їх таємно вивозли вночі. Позивач зазначила, що все це негативно вплинуло на її та на її матері репутацію як педагогів, і просить суд задовольнити її вимоги в повному обсязі. Також представник позивача додав, що все, що перебувало в костюмерній гуртка Усмішка в БК ш-ти Білозерська належить танцювальному колективу «Усмішка», оскільки у керівника ЦКД м.Білозерська відсутні документи, що ці костюми перебували на балансі цього будинку культури, і [PERSON] мала право виносити зі своєї костюмерної належне колективу майно. Представник позивача суду повідомив, що дописи відповідача [PERSON] з недостовірною інформацією були роздруковані ним та додані до позовної заяви, і саме на а.с. 16-18 том 1 міститься інформація, яка не відповідає дійсності та яка є такою, що порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] заперечували проти заявлених позовних вимог, зазначивши, що саме [PERSON] , який є представником позивача, спровокував переписку в групі в Фейсбуці, і саме він недостойно висловлювався на адресу матері відповідача [PERSON] ,яка «йшла в детутати», і саме він зазначив в своєму запитанні про крадіжку костюмів Усмішкою з ЦКД м.Білозерського, а відповідач лише відповіла на його пост, зазначивши про те, що костюми колективу Усмішка були на балансі БК і вони зникли. Вимоги позивача є безпідставними, доводи є надуманими та такими, що не заслуговують на увагу. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що є матір`ю відповідача. Тривалий час вона працює директором Будинку Культури в м. Білозерському, який спочатку був на балансі ТДВ «Шахта «Білозерська», який в 2017 році було передано в комунальну власність. [PERSON] -мати позивача [PERSON] , також тривалий час працювала керівником танцювального гуртка «Усмішка» Будинку культури Шахти Білозерська. 29.04.2017 свідку подзвонила [PERSON] , яка працює сторожем, та повідомила, що [PERSON] разом із своїм чоловіком та дітьми, які відвідують гурток, та їх батьками, з костюмерної, в якій знаходилися костюми гуртка "Усмішка", винесли всі костюми, пояснивши, що вони готуються до виступів та хочуть їх випрати, і вона, злякавшись, що виносять дуже багато костюмів, наполягла на тому, щоб чоловік [PERSON] розписався про винос костюмів в журналі чергувань, що він і зробив. Свідок суду повідомила, що вона неодноразово спілкувалася із [PERSON] , але остання запевняла, що поверне винесені костюми після виступів гуртка найближчим часом, але цього не зробила. Свідок також додала, що стосовно дій [PERSON] вона зверталася до начальника відділу культури [PERSON], яка запевнила її, що [PERSON] поверне костюми після виступів і непотрібно нікуди( в тому числі й до поліції) звертатися. Закінчилися всі виступи в серпні 2017 року, але костюми повернуті не були, і свідок знову звернулася до начальника відділу культури [PERSON], яка повідомила, що [PERSON] звільняється з роботи. Після цього за участю представників місцевих органів влади, батьків дітей, які відвідують Будинок культури, відбулися збори, де було піднято питання костюмів, які були винесені [PERSON] з приміщення Будинку культури, на що остання сказала, що нічого чужого не брала, і після цього, в той же день, мала частка костюмів була повернута до Будинку культури дітьми, які відвідували гурток "Усмішка". Свідок додала, що знову звернулася до начальника відділу культури [PERSON] , яка сказала, щоб вона до поліції не зверталася, зазначивши « [PERSON] у нее остается, мы их отпустили». Про винесення костюмів [PERSON] в Будинку культури складалися акти. Частина костюмів, які були винесені [PERSON] , була списана як малоцінне майно шахтою. Також свідок суду показала, що частина костюмів гуртка "Усмішка" БК ш-ти Білозерська виготовлялася за кошти батьків та спонсорів, інша частина за кошти шахти, після чого костюми приймалися на баланс будинку культури, але в зв`язку із переданням Будинку культури в комунальну власність деякі документи не збереглися. Офіційних претензій ЦКД м.Білозерське ані до позивача, ані до її матері [PERSON] щодо зниклих костюмів гуртка " Усмішка" Будинку Культури не має. Також свідок суду повідомила, що жодної інформації щодо [PERSON] або позивача [PERSON] вона ніколи не розповсюджувала: ані в соцмережах, ані на зборах із виборцями, коли балотувалася в депутати, ані в повсякденному житті під час спілкування із іншими людьми. Допитані в судових засіданнях свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду, що дійсно їм відома інформація про те, що 29.04.2017 року керівником танцювального гуртка«Усмішка» БК ш-ти «Білозерська» [PERSON] разом із своїм чоловіком та батьками дітей- вихованців гуртка виносилися концертні костюми колективу з будівлі ЦКД м. Білозерське нібито для приведення їх до належного стану перед звітним концертом. Як зазначили свідки, їм відомо, що маленька частка костюмів через деякий час була повернула до костюмерної Центру культури, інші костюми [PERSON] повернуті не були. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення учасників справи, взявши до уваги пояснення свідків, об`єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку: Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст.ст.1, 5 Закону України « Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У відповідності зі ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторкані. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України « Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Позивач та представник позивача зазначають, що відповідач [PERSON] , в групі [INFO] здійснювала дописи- коментарі про те, що керівники колективу «Усмішка», тобто мати позивача, під час звільнення з ЦКД м. Білозерське здійснили викрадення майна, що належало ЦКД м. Білозерське, яке вивозилося таємно вночі, на підтвердження чого представником позивача було надано роздруківку цих дописів, і ці дописи містяться саме на а.с.16-18 том1.В судовому засіданні було досліджено роздруківку переписки між [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повідомив, що саме він здійснював дописи під ніком « [PERSON] ». Також відповідач [PERSON] суду повідомила, що вона дійсно здійснювала дописи під ніком « [PERSON] ». З наданої до суду роздруківки переписки між цими дописувачами в групі [INFO] вбачається, що саме дописувач під ніком « [PERSON] » написав « [PERSON] » повідомлення наступного змісту « А случаем, не клевета называется, когда ваша мама, да и вы, распространяете слухи будто бы, [PERSON] украла у вас какое то имущество, когда покидала ДК? Или вы такого не говорили?» на що дописувач під ніком « [PERSON] » написала відповідь : « Это правда!Все костюми находились на базе ДК… а не их имущество!Включите здравый рассудок, не как родственник, а как умный мужчина..» та ще відповідь « При чем сделав это поздно вечером, когда никого из сотрудников нет», на що « [INFO] » написав допис « [PERSON] квитанции или другие документы, которые доказывают, что костюмы были на балансе дома культуры», на що дописувач під ніком « [PERSON] » написала відповідь «…тогда собирайте все, что украли….и предьявим…». З аналізу цієї переписки між цими дописувачами в групі [INFO] взагалі не бачається того, щоб відповідач [PERSON] зазначала в цій групі про те, що нібито позивач або її мати здійснювали крадіжку костюмів з Будинку Культури м.Білозерського, при цьому, жодного прізвища(ані позивача, ані її матері) або іншої інформації, яка б давала можливість точно визначити(ідентифікувати), що в переписці мова йде про позивача або її матір, в цій переписці не зазначена. Таким чином, ствердження позивача та його представника [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] в групі [INFO] розповсюджувала інформацію про те, що керівники колективу «Усмішка», а саме про те, що мати позивача, під час звільнення з ЦКД м. Білозерське здійснила викрадення майна, що належало ЦКД м. Білозерське, яке вивозилося таємно вночі( як зазначено в позові), є результатом власних домислів позивача та його представника і не підтверджується ані наданою роздруківкою переписки(а.с.16-18 том 1), ані результатами експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет (исх №313,2020-ЕВ від 26.10.2020 року), з якого вбачається, що ДП « Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», що зазначеною установою було лише зафіксовано наявність та зміст веб сторінки в групі [INFO] , роздруківку змісту якої було досліджено судом в судовому засіданні (а.с. 115-126 том 1) Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Верховний суд України у п.18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Таким чином, в переписці в групі [INFO], яка відбулася між представником позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично відбувся обмін власними оціночними судженнями стосовно відомої їм обом ситуації. Суд вважає, що при цьому з боку відповідача не було розповсюждення недостовірної інформації, яка б наносила шкоду честі та гідності позивача та її матері, керівникам танцювального колективу « Усмішка», оскільки, будь-якому сторонньому спостерігачу, необізнаному про наявність якоїсь відомої цим дописувачам ситуації, взагалі не зрозуміло про що йде мова в переписці цих дописувачів, оскільки жодного прізвища, іншої інформації, яка б давала можливість ідентифікувати осіб та події, про яких йде мова в переписці цих дописувачів, немає. Суд не може погодитися із ствердження позивача про те, що відповідач розповсюджувала недостовірну інформацію щодо позивача та її матері не тільки в соцмережі, а і в спілкуванні із іншими людьми в повсякденному житті, вналідок чого постраждала репутація позивача та кеірвників танцювального колекстиву "Усмішка", оскільки позивачем та її представником до суду не було надано відповідних доказів на підтвердження своїх стверджень. Також суд не може погодитися із ствердженням позивача та її представника про те, що відповідач [PERSON] за цим позовом також має відповідати за дії [PERSON] та [PERSON] , які нібито розповсюджували недостовірну інформацію стосовно позивача та її матері, оскільки останні є повнолітніми та дієздатними особами, які в разі доведеності їх вини, мають особисто відповідати за результати їх дій. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд приходить до висновку про те, що позивачем та його представником не було надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розповсюдження відповідачем [PERSON] недостовірних відомостей, які б наносили шкоду честі та гідності позивача та її матері, керівникам танцювального колективу «Усмішка». Окрім того, суд також критично оцінює ствердження представника позивача про те, що в ЦКД м.Білозерського облік товаро-матеріальних цінностей вівся із порушення норм законодавства та щодо того, що представником відповідача до суду було надано фальсіфіковані документи щодо обліку майна ЦКД м.Білозерьске, оскільки порядок ведення бухгалтерського обліку в ЦКД м.Білозерське не є предметом судового розгляду і в судовому засіданні цей порядок судом не перевірявся, а неодноразові клопотання представника позивача щодо витребовування доказів на підтвердження невідповідності законодавству порядку ведення бухгалтерського обліку в цій установі, суд розцінює як намаганням сторони позивача увести суд від дійсного предмету судового розгляду. Також слід зазначити, що суд враховує пояснення сторони відповідача про те, що під час виготовлення копій бухгалтерських документів, на одному із документів діловодом [PERSON] помилково поставлено печатку, що підтверджується відповідною пояснювальною запискою, та не находить підстав для задоволення клопотання представника позивача щодо винесення окремої ухвали про виявлення факту підробки документів та направлення її до органу досудового розслідування для належного реагування, а також направлення повідомлення до органів адвокатського самоврядування про виявлений злочин за участю адвоката Лукашкова В.О. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із повною відмовою судом в задоволенні позовних вимог [PERSON] , судові витрати у справі слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed