Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

30 березня 2021 року до Дружківського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» (далі- ТОВ «Агро-Бета») про визнання договору емфітевзису недійсним; стягнення судових витрат. Він вказав, що є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, Розівська сільська рада, кадастровий номер 1425586500:04:000:0326 (цільове призначення -для ведення товарного сільськогосподарського виробництва). У 2018 р. йому стало відомо, що стосовно належної йому земельної ділянки було укладено договір емфітевзису. Сторонами у ньому є він та ТОВ «Агро-Бета». [PERSON] було подано позов до Дружківського міського суду Донецької області про визнання договору емфітевзису недійсним. Згідно з рішенням суду від 29.01.2019 року договір емфітевзису було визнано недійсним. Зараз він звернувся до ТОВ «Агро-Бета» з метою складання відповідного акту прийому - передачі належної йому земельної ділянки. Представники відповідача повідомили його про «існування» договору оренди вказаної ділянки, який укладено був укладений між ним та ТОВ «Агро-Бета». При цьому, на його прохання надати примірник договору йому відмовили. Свого часу ним була надана довіреність на представництво його інтересів щодо належної земельної ділянки. Але, станом на час розгляду цивільної справи щодо визнання договору емфітевзису недійсним, довіреність була вже скасована. Тобто не є чинною. Зазначив, що у разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону. Просить суд задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.16). 05 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог посилаючись на таке. Договір оренди земельної ділянки було укладено 26.09.2017р, між [PERSON] в особі представника [PERSON] (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» (орендар) Згідно з його умовами, [PERSON] надав в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1425586500:04:000:0326, яка розташована за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, Розівська сільська рада. Площа земельної ділянки, яка була передана складає 4,2714 га. Також, у договорі зазначено, що строк дії договору починається з моменту його підписання та закінчується 31 жовтня 2065 року. Отже, спірний договір було підписано 26 вересня 2017 року та відповідно, останній вважається укладений 26 вересня 2017 року. Тобто, договір було підписано повноваженим представником [PERSON] на підставі довіреності від 11 грудня 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ясинуватського міського нотаріального округу та зареєстрована у реєстрі №2068, саме 26 вересня 2017 року. Довіреність видана строком дії на двадцять років та зберігає чинність до одинадцятого грудня2030 року. Отже, на час укладення спірного договору, довіреність була чинною, а отже договір було повноваженим представником. При цьому, згідно з власними поясненнями [PERSON] у його позові така довіреність була відкликана ним лише у 2018 році. Тобто, доводи [PERSON] щодо перевищення повноважень представником під час укладання спірного договору оренди є безпідставними. Тому, спірний договір оренди земельної ділянки укладений 26 вересня 2017 року та саме з цієї дати він почав діяти. Договір оренди було укладено правомірно, підстав для визнання його недійсним, немає. У судовому засідання позивач [PERSON] підтвердив даний факт, пояснивши суду, що не отримує орендну плату, оскільки не погоджується з її розміром. З пропозицією щодо збільшення розміру орендної плати, він до відповідача не звертався. Просить суд задовольнити його позов. Представник відповідача [PERSON] вказала, що орендну плату згідно з договором підприємство ТОВ «Агро-Бета» вчасно сплачує позивачу через «Укрпошту», але останній відмовляться її отримувати. Позовні вимоги не визнала. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1425586500:04:000:0326, яка розташована за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, Розівська сільська рада, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №035749 від 19.08.2004 року. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до приписів ст.13 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. 26 вересня 2017 року позивач, як орендодавець, і ТОВ "Агро-Бета", як орендар, уклали договір оренди земельної ділянки, згідно якому орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення , кадастровий номер 1425586500:04:000:0326 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДН № 035749 від 19.08.2004р ), яка розташована за адресою Донецька область, Ясинуватський район, Розівська сільрада. Строк дії договору починається з моменту його підписання та закінчується 31.10.2065 року. Сторонами також були підписані акти прийому-передачі зазначеної земельної ділянки. Судом встановлено, що реєстрація речового права - права оренди земельної ділянки на підставі вищевказаного договору оренди , відбулася 23.10.2018 року. Судом не встановлено порушень з боку відповідача умов договору оренди. Не зазначає про порушення умов договору і позивачка. Відповідач виконує умови договору оренди щодо сплати орендної плати позивачу. У суді [PERSON] проти цього не заперечував. 11 грудня 2010 року [PERSON] видав довіреність ВРВ № 565583, якою уповноважив громадянина [PERSON] , громадянина [PERSON] бути його представниками з усіма необхідними повноваженнями з будь-яких питань, які стосуються його, як власника земельної ділянки площею 4,630 гектара, кадастровий номер 1425586500:04:000:0326, 1425586500:04:000:0327, яка розташована на території Розівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДН №035749 від 19.08.2004 року). Для цього надав їм право представляти його інтереси з усіх без винятку питань, що стосуються його як власника земельної ділянки, зокрема укладати договори оренди земельної ділянки; договори про розірвання укладених договорів; визначати термін та інші суттєві умови договору самостійно та на власний розсуд. За цією довіреністю представники мають право подавати, підписувати всі заяви та будь-які документи, а також здійснювати інші юридично значимі дії, передбачені чинним законодавством та, які, на думку представників, будуть доцільними для правильного і ефективного захисту його законних інтересів і прав при здійсненні наданих цією довіреністю повноважень. Строк дії договору починається з моменту його підписання та закінчується 31.10.2065 року. (п.9) За пунктом 19 даного договору до використання земельної ділянки за цільовим призначенням орендар приступає після реєстрації права оренди відповідно до чинного законодавства. Відповідно до п.20 договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється відповідно до чинного законодавства. Згідно з п.43 сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди земель, скріплюють його своїми підписами, що є моментам укладення договору. За пунктом 46 договору обов`язки щодо державної реєстрації права оренди покладаються на орендаря. Усі реєстрації цього договору та права оренди несе орендар. Факт передачі земельної ділянки підтверджується актами приймання-передачі від 26 вересня 2017 року, які містять підписи представника орендодавця [PERSON] та представника орендаря ТОВ «Агро-Бета» - Скроботова Є.А. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ТОВ «Агро-Бета» за вказаним договором прийнято державним реєстратором Управління Чернігівської міської ради Чернігівської області Кезля В.М. 23.10.2018 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладення представником договору оренди з перевищенням своїх повноважень, або укладення його після скасування довіреності. Договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства, право оренди зареєстровано, в порядку, чинному на момент його реєстрації, судом не встановлено факту порушення її прав при укладенні спірного договору, а тому відсутні підстави для визнання договору оренди недійсним. В статті 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Правовідносини представництва при здійсненні правочинів врегульовано главою 17 ЦК України. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені. Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19., Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного суду у постанові №621/2173/16 від 03 лютого 2021 року. У даному випадку убачається, що довіреністю від 11 грудня 2010 року позивач уповноважив [PERSON] , [PERSON] на укладення від його імені договорів оренди спірної земельної ділянки, у тому числі з правом визначати термін та інші суттєві умови договору самостійно та на власний розсуд. Відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] діяв з перевищенням повноважень чи всупереч інтересам довірителя, а також наявність домовленості представника позивача з відповідачем і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Також, відсутні докази недобросовісності та нерозумності у поведінці [PERSON] при укладенні спірного правочину. При цьому, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Довіреність від 11 грудня 2010 року позивачем видана на ім`я [PERSON] , [PERSON] добровільно, на день укладення останнім договору оренди не скасована, [PERSON] не оскаржувалася, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась. З матеріалів справи убачається, що оспорюванний договір укладено у простій письмовій формі, що відповідає вимогам ст. 14 Закону України «Про оренду» землі (у редакції, що діяла під час укладання спірного договору). Під час укладання договору оренди землі сторони визначились з моментом початку перебігу та припинення дії вказаного договору. Пунктом 43 укладеного договору сторони визначили, що момент підписання договору моментам укладення договору. Наведена умова договору не суперечить загальними нормами цивільного законодавства, зокрема ст. 640 ЦК України, якою момент укладення договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору. Оскільки убачається, що сторони прямо зазначили, що моментом укладання договору є момент його підписання, тобто у даному випадку 11 грудня 2010 року, то немає підстав вважати, що на час укладання спірного договору у представника позивача були відсутні відповідні повноваження. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди землі недійсним, оскільки він укладений з дотриманням норм чинного законодавства, право оренди зареєстровано, в порядку, чинному на момент його реєстрації, судом не встановлено факту порушення її прав при укладенні спірного договору. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed