Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відстоків річних та інфляційних витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року по справі №548/172/15-ц задоволений цивільний позов Позивача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином. Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто з Відповідача [PERSON] на користь Позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 9607,82 грн. У Хорольському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на виконанні перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/548/123/15 від 22.07.2015 р. за вказаним вище рішенням Хорольського районного суду Полтавської області про стягнення матеріальної шкоди з Відповідача на користь Позивача у розмірі 9607,82 грн, яка на даний час в повному обсязі не виплачена Відповідачем. Відповідно до довідки Хорольського відділу ДВС у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) №17.28/10897 від 01.09.2021 р. згідно виконавчого листа №2/548/123/15 від 22.07.2015 р. про стягнення з Відповідача на користь Позивача матеріальної шкоди у розмірі 9607,82 грн. залишок боргу станом на 31.08.2021 року на користь Позивача становить 9607,82 грн. Свій борг Відповідач не сплачує, тим самим не виконує свого обов`язку щодо відшкодування завданої Позивачу шкоди. Представник позивача - адвокат Третяк К.П. в судовому позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а також ухвалити заочне рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив та не просив розглянути справу в його відсутність, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та за згодою представника позивача ухвалити у справі заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року по справі №548/172/15-ц задоволений цивільний позов Позивача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином. Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто з Відповідача [PERSON] на користь Позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 9607,82 грн. У Хорольському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на виконанні перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/548/123/15 від 22.07.2015 р. за вказаним вище рішенням Хорольського районного суду Полтавської області про стягнення матеріальної шкоди з Відповідача на користь Позивача у розмірі 9607,82 грн, яка на даний час в повному обсязі не виплачена Відповідачем. Відповідно до довідки Хорольського відділу ДВС у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) №17.28/10897 від 01.09.2021 р. згідно виконавчого листа №2/548/123/15 від 22.07.2015 р. про стягнення з Відповідача на користь Позивача матеріальної шкоди у розмірі 9607,82 грн. залишок боргу станом на 31.08.2021 року на користь Позивача становить 9607,82 грн. Свій борг Відповідач не сплачує, тим самим не виконує свого обов`язку щодо відшкодування завданої Позивачу шкоди. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. За правилами частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. За змістом ст. ст.524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо виконання рішення суду про відшкодування матеріальної шкоди у вартісному виразі, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК Українияк спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 06.06.2012 року по справі № 6-49цс12. За змістом cт. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного суду від 20.12.2010 року по справі № 3-57гс10) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки у даному випадку наявне грошове зобов`язання відповідача у вигляді відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, про що зроблено відповідний висновок у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11. Враховуючи викладене вище, Відповідач зобов`язаний на вимогу позивача крім суми основного боргу, сплатити інфляційні втрати та три проценти річних за весь час прострочення. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які є триваючими зобов`язаннями та не можуть бути припинені до повного погашення боргу, обчислюється з моменту подачі позову та обмежений трирічним терміном. Враховуючи викладене, Позивач визначив період для стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення із 15 вересня 2018 року по 15 вересня 2021 року на суму боргу 9607,82 грн. Відповідно до розрахунку, який додається до позову, 3% річних за вказаний період прострочення становлять 865,42 грн. (вісімсот шістдесят п`ять гривень 42 коп.), інфляційні втрати за період прострочення становлять 2 157,73 ( дві тисячі сто п`ятдесят сім гривень 73 коп.), всього: 865,42 грн. + 2 157,73 грн. = 3 023,15 (три тисячі двадцять три грн. 15 коп.) гривень. Відповідно до ч.1, 2 ст.76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. По даній справі відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які спростовують твердження позивача. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч.1,2,3,4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, позов є обґрунтованим. Позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, отже суд вважає, що з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved