Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач гр. [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління ДФС у Закарпатській області в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченка Олексія Олександровича, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 14.07.2016 року по теперішній час діями (бездіяльністю) з боку Ужгородського міськрайонного суду, які відбулися під час розслідування кримінального провадження, внесеного заступником начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області до ЄРДР за № 320160700000020 від 25.05.2016 року був позбавлений права на вільне володіння майном, тобто позбавлений права, яке відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України є одним із непорушних прав людини. Позбавлення його відповідного права відбулося в межах КПК України під час перебування його в кримінально-процесуальних відносинах під час проведення досудового розслідування із Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області. За припущенням заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області Карабін В.В. з 07 по 29 квітня 2015 року невстановлені особи скоїли суспільно небезпечне діяння шляхом ввезення на митну територію України через МП «Тиса» Закарпатської митниці ДФС товару (одяг, взуття, інструменти тощо) загальною вартістю 8 610 грн без сплати митних платежів (фабула витягу із ЄРДР). 25.05.2016 року дану подію було внесено до ЄРДР за № 320160700000020 з попередньою правовою кваліфікацією правопорушення за ч. 1 ст. 212 КК України. 14.07.2016 року у нього в рамках даного кримінального провадження слідчою групою правоохоронних органів був проведений огляд під час якого на території складського приміщення ТОВ «Інтайм» були вилучені належні йому речі. У подальшому 18.07.2016 року за клопотанням слідчого СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області до Ужгородського міськрайонного суду слідчим суддею даного суду ухвалені протилежні судові рішення. Однією з ухвал слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2016 року було накладено арешт на 6 поліетиленових тюків (пакунків) з трикотажними речами, які були вилучені у нього без права на його зберігання в СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області. Одночасно в одній з двох ухвал слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду не було чітко зазначено перелік і види майна, яке належить арештувати і відповідні обставини (неповідомлення його про судовий розгляд) унеможливили реалізацію ним належних йому процесуальних прав, як учасника судового процесу по справі № 308/7224/156-к. Таким чином належним йому речам Ужгородським міськрайонним судом був наданий статус «речового доказу» в кримінальному провадженні № 320160700000020. 16.06.2017 року слідчим СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 320160700000020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб. 20.07.2017 року слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду виніс незаконну ухвалу у справі № 308/5945/17 в рамках кримінального провадження № 320160700000020, якою вирішив передати трикотажні речі, вилучені у нього, у власність держави. 23.11.2017 року Апеляційний суд Закарпатської області скасував дану ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду в частині долі трикотажних речей та постановив нову ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ФР ГУ ДФС щодо вирішення долі речових доказів (трикотажних речей), вилучених у нього 14.07.2016 року в рамках кримінального провадження № 320160700000020 від 25.05.2016 року щодо передачі їх у власність держави. Подальший розгляд клопотання старшого слідчого СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області скеровано до Ужгородського міськрайонного суду здійснений не був і доля трикотажних речей («речових доказів») вилучених у нього 14.07.2016 року залишилася не вирішеною судом. Таким чином він втратив можливість вільно володіти майном внаслідок незаконних дій (бездіяльності) органу судової гілки влади Ужгородського міськрайонного суду, який приймав безпосередню та ключову участь у заходах досудового розслідування даного кримінального провадження і він в змозі відновити свої цивільні права та законні інтереси за правилами цивільного судочинства у відповідності до вимог ст. 23, 1173-1174, 1176 ЦК України та ст. 130 КПК України. Сума матеріальної шкоди, яка завдана незаконними діями органів досудового розслідування згідно рішень слідчих суддів Ужгородського міськрайонного суду становить 643 304,30 грн. Крім того, внаслідок таких неправомірних дій (бездіяльності) Ужгородського міськрайонного суду йому завдана моральна шкода, що виразилася у стрімкому погіршенні його здоров`я, психічній травмі та незворотних наслідків, а саме неможливості відновити свій стан здоров`я, що підтверджується висновками МСЕК від 2018 року та від 2020 року, йому встановлений статус особи з інвалідністю другої групи безстроково. Розмір заподіяної йому моральної шкоди оцінює в грошовій сумі, яка становить 425 070 грн. На підставі вищенаведеного з посиланням на норми чинного законодавства просить суд позов задовольнити. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2020 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Головного Управління ДФС у Закарпатській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передано до Закарпатського апеляційного суду для визначення підсудності (а. с. 39). Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 19 травня 2020 року визначено підсудність розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Головного Управління ДФС у Закарпатській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди Перечинському районному суду Закарпатської області (а. с. 44). Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, третя особа на стороні відповідача - Головне управління ДФС у Закарпатській області в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченко Олексія Олександровича про стягнення моральної шкоди (а. с. 62). Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Головного Управління ДФС у Закарпатській в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченко Олексія Олександровича про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 грн в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - відмовлено у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а. с. 172-173). Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного Управління ДФС у Закарпатській в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченко Олексія Олександровича про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 грн (а. с. 174-175). Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Головного Управління ДФС у Закарпатській в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченко Олексія Олександровича про стягнення моральної в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області закрито, а також закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного Управління ДФС у Закарпатській в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченко Олексія Олександровича про стягнення моральної шкоди та призначено справу до судового розгляду в цій частині по суті. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Закарпатську обласну прокуратуру (а. с. 187-190). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, треті особи: ГУ Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної шкоди, в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року в частині закриття провадження до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про стягнення моральної шкоди скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалами Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою від 06 жовтня 2021 року Верховним Судом касаційну скаргу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області задоволено та скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, якою скасовано ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі, а ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі залишено в силі. Крім цього скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, якою скасовано ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі та відповідно залишено в силі хвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі. Верховним Судом зазначено, що з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанови Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року втрачають законну силу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з мотивів, які наведені в ньому. Представником Державної казначейської служби України, головним спеціалістом юрисконсультом юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області Троцюк Олександрою Володимирівною подано суду відзив на позов, в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Свою процесуальну позицію мотивує тим, що основними завданнями органів Казначейства є реалізація Державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Позивач у своїй позовній заяві наводить порушення саме Ужгородського міськрайонного суду в особі окремих суддів, які на його думку зловживаючи своїми повноваженнями прийняли ряд рішень, що вплинули на його права. Натомість, Позивач не був позбавлений права оскаржити рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області спочатку в апеляційному, а потім, за потреби і в касаційному порядку до суду вищої інстанції. Зокрема, перелік підстав для оскарження неправомірних дій судді визначений також і в ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, представник відповідача зазначає, що Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні». Оцінку діям судових органів Казначейство не уповноважене надавати. Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів, а тому факт неправомірності дій працівників суду на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема - відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. Таким чином, позивач завчасно звернувся із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки протиправність дій посадових осіб суду не встановлена жодним рішенням. А тому нема законних підстав вважати, що прийняті рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області завдали матеріальної чи моральної шкоди позивачу. На цій підставі просила суд відмовити в позові в повному обсязі (а. с. 116-123). Позивач [PERSON] подав суду відповідь на відзив представника Державної казначейської служби України по цивільній справі № 308/4532/20. Зокрема він зазначає, що до відзиву на його позов, йому не було надано доказів повноважень Троцюк О. на представництво Державної казначейської служби України на підставі положень п. 6 ст. 178 ЦПК України, що позбавило його можливості, як сторони (позивача) по справі з вини відповідача спростувати або підтвердити повноваження Троцюк О. на його представництво в суді. У відповідності до ст. 178 ЦПК України повноваження представників сторін мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю юридичної особи. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи. У разі подання представником до суду відзиву на позов, він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідного відзиву за інших обставин представник відповідача до участі в розгляді справи судом не допускається. Відтак, на думку позивача, з огляду на те, що на момент отримання ним відзиву, не відбувалось жодного засідання по справі за участі відповідача , він як сторона (позивач), покладається на суд щодо встановлення повноваження [PERSON] на належне представництво в суді Держави Україна в особі Державної казначейської служби України представником Троцюк О. Відносно посилань відповідача у відзиві на його позов стосовно його участі як відповідача в судовій справі, то позивач наголошує про те, що участь Державної казначейської служби України в якості відповідача передбачена у справі про відшкодування шкоди державою (держава діє в особі цього відповідача), оскільки є розпорядником відповідних державних (бюджетних) коштів і виконує рішення в частині майнових вимог в разі їх задоволення (виконує відповідне зобов`язання перед позивачем, стягувачем). Ця служба не є заподіювачем шкоди, тому в цьому розумінні не є учасником спірних правовідносин по суті відповідного спору. Відповідно, наявність лише основного відповідача (в особі якого діє держава), до якого власне пред`явлено позов на відшкодування завданої ним шкоди за відсутності, відповідача, який є розпорядником відповідних державних (бюджетних) коштів і виконує рішення в частині майнових вимог в разі їх задоволення позбавляє цивільну справу правового і практичного сенсу, по-суті, позбавляє позивача можливості реально захищати, поновлювати порушене право. Відносно посилань відповідача у відзиві на його позов стосовно його вимоги про встановлення факту нанесення йому державою матеріальної та моральної шкоди та їх відшкодування позивач зауважує про те, що у відповідності до статті 170 КПК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто, за загальним правилом держава будучи єдиним суб`єктом не діє у цивільних (та похідних - адміністративних) правовідносинах безпосередньо, а лише опосередковано через відповідні державні органи. Таким чином, на думку позивача, мотивація та аргументи відповідача на позовну заяву не заслуговують на увагу суду (а. с. 146-149). Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Головне Управління ДФС у Закарпатській в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченка О.О. подала суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свою процесуальну позицію мотивує тим, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Вказана правова позиція неодноразово викладена в Постановах Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 22.06.2017 року. Як вбачається з позовної заяви позивач як підставу для позову зазначає незаконні дії працівників Слідчого управління ГУ ДФС у Закарпатській області, які полягають у незаконному вилученні майна, що нібито належить позивачу та подальшому його арешті Ужгородським міськрайонним судом. При цьому нормативним обґрунтуванням для відшкодування моральної шкоди позивач зазначає ст. 1174, 1176 ЦК України та ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Звертає увагу суду на те, що посилатися одночасно на два нормативні документи - ЦК України та Закон - є невірним, оскільки кожен з них передбачає різні випадки як підстави для відшкодування шкоди. Крім того, на думку представника третьої особи, вбачається з обставин, наведених в позовній заяві та доданих до неї документів факт належності майна, що виявлене 14.07.2016 року згідно вимог ст. 237 КПК України за адресою: [ADDRESS] (приміщення поштового кур`єра «Інтайм») саме позивачу не підтверджується жодними належними та допустимим доказами. Його усне твердження про те, що вказане майно належить йому є голослівним та нічим не підтвердженим. На його думку, в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, що спростовують твердження позивача. На цій підставі просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а. с. 100-105). Прокурор Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури Маханець В.В. подав суду клопотання в порядку ст. 53, 182 ЦПК України, в якому просить врахувати позицію Закарпатської обласної прокуратури, заперечує проти задоволення позову [PERSON] та просить суд в задоволенні даного позову відмовити повністю. Свою процесуальну позицію обґрунтовує тим, що позивач завчасно звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки протиправність дій посадових осіб суду не встановлена жодним рішенням. За таких обставин відсутні правові підстави вважати, що прийняті рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області завдали матеріальної чи моральної шкоди позивачу. За таких мотивів вважає, що позов є необґрунтований та безпідставний (а. с. 229-234). Крім цього до початку судового засідання на адресу суду надійшло письмове пояснення по суті позовних вимог, в якому в. о. керівника Ужгородської окружної прокуратури просить закрити провадження за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача - Головне управління ДФС у Закарпатській області в особі начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Петріченка О.О. та Закарпатська обласна прокуратура про стягнення моральної шкоди, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Зазначає, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2020 року відкрито провадження у справі № 757/12208/20-ц за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Служби безпеки України в особі Управління СБУ в Закарпатській області, Державної фіскальної служби України в особі Слідчого управління ФР ГУ ДФС в Закарпатській області, Генеральної прокуратури України в особі прокуратури Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги у даній справі мотивовані протиправністю дій та рішень правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, щодо незаконного, на думку позивача, вилучення майна та накладення арешту. Прокурор вказує на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У свою чергу [PERSON] подав на вказані судові рішення касаційну скаргу, яка постановою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року залишена без задоволення. За наведених обставин прокурор вважає, що подання позивачем тотожних позовів про той же предмет із тих самих підстав, в одному з яких прийнято рішення Печерським районним судом м. Києва від 12 жовтня 2020 року, яке залишене без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції, а відтак набрало законної сили, фактично свідчить про намагання добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак аналізом змісту позовної заяви, що є предметом розгляду у даній справі та змісту позову, що була предметом розгляду у справі № 757/12208/20-ц, прокурор дійшов висновку, що склад сторін, предмет та підстави позову у вказаних справах є тотожними, при цьому рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 жовтня 2020 року набрало законної сили. На підставі наведеного просить закрити провадження у справі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до такого висновку. Згідно з частинами 1 - 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Так судом встановлено, що 25.05.2016 року заступником начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області Карабін В.В. було внесено до ЄРДР за № 320160700000020 подію, згідно фабули якої з 07 по 29 квітня 2015 року невстановлені особи скоїли суспільно небезпечне діяння шляхом ввезення на митну територію України через МП «Тиса» Закарпатської митниці ДФС товару (одяг, взуття, інструменти тощо) загальною вартістю 8 610 грн без сплати митних платежів з попередньою правовою кваліфікацією правопорушення за ч. 1 ст. 212 КК України (а. с. 10). Також судом встановлено, що 14.07.2016 року в рамках даного кримінального провадження слідчою групою правоохоронних органів був проведений огляд під час якого на території складського приміщення ТОВ «Інтайм» були вилучені речі. Суд встановив, що 18.07.2016 року за клопотанням слідчого СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області слідчим суддею даного суду було накладено арешт на товарно-матеріальні цінності, а саме: шість поліетиленових тюків (пакунків) жовтого кольору, які були вилучені в ході огляду 14.07.2016 року біля входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» (м. Ужгород, вул. Лобачевського, 26) розміром близько 80х40х60 см з наклеєними етикетками білого кольору, на якій фарбою чорного кольору нанесено напис: «Viktor tel: 380679097865» (а. с. 9-12). Судом встановлено, що 16.06.2017 року слідчим СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження №320160700000020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб. Також встановлено, що 20.07.2017 року слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області виніс ухвалу у справі № 308/5945/17 в рамках кримінального провадження № 320160700000020, якою ухвалив речові докази, вилучені в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 320160700000020, а саме шість поліетиленових тюків (пакунків) передати у власність держави у встановленому Кабінетом міністрів України порядку відповідно до ч. 5 п. 9 ст. 100 КПК України (а. с. 17-22). 23.11.2017 року Апеляційний суд Закарпатської області ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20 липня 2017 року, якою у порядку ст. 100 КПК України вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні №32016070000000020 від 25.05.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, в частині вирішення питання речових доказів 6 поліетиленових тюків (пакунків), в яких містяться: джинсові штани торгової марки «Ju & Ju Jeans» в кількості 258 штук, куртки трогової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 штуки, куртки трогової марки «Abercrombie & Fitch» в кількості 12 штук, куртки трогової марки «Camels Routes» в кількості 60 штук, труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1 176 штук, труси жіночі в асортименті, в загальній кількості 1 774 штуки, скасував та постановив нову, якою відмовив у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області щодо вирішення долі речових доказів у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25.05.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України (а. с. 23-26). Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду зробленими у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. Так, загальні підстави відшкодування шкоди завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені нормами статей 1173, 1174 ЦК України (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016, справа № 6-440цс16). Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Скасовуючи ухвалу слідчого судді від 20 липня 2017 року в справі № 308/5945/17 про передачу спірного майна у власність держави, Апеляційний суд Закарпатської області у постанові від 23 листопада 2017 року, вказав на її передчасність. Отже, питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства. Натомість ні при зверненні до суду з даним позовом, ні під час розгляду цивільної справи позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги незаконним вилученням в нього майна та проведенням незаконних слідчих дій, не надав суду доказів на підтвердження належності йому вилученого 14 липня 2016 року майна (6 тюків-пакунків із одягом). У наданих [PERSON] копіях документів та судових рішеннях інформація щодо належності йому вилученого майна також відсутня. Крім цього, судом встановлено, що ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у справі № 308/7224/16-к про накладення арешту на товарно-матеріальні цінності (Т. 1 а. с. 9-12), які позивач [PERSON] у свою чергу вважає своїм майном, не скасована, а відтак надати оцінку щодо наявності підстав для скасування арешту майна може суд (слідчий суддя) у порядку кримінального судочинства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 зазначено, що саме на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України 2012 року), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу). У КПК України 2012 року немає заборони ініціювати перед слідчим суддею, коли кримінальне провадження вже закрив слідчий, питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді на підставі приписів цього Кодексу. З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність у слідчого повноважень, при закритті кримінального провадження самостійно скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді, Велика Палата Верховного Суду вважає, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за КПК України 2012 року накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту після закриття слідчим кримінального провадження. Будь яких відомостей про те, що [PERSON] після закриття кримінального провадження звертався до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства у матеріалах справи немає. З огляду на викладене, звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] не доведено підстав для відшкодування відповідачами матеріальної шкоди, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому ними й моральної шкоди, так само як і її розміру. Вирішуючи заяви Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про ухвалення додаткових рішень у даній справі, суд виходить з такого. Так, 06 жовтня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду задовольнив касаційну скаргу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, подану на постанови Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, якими скасовано ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі, а також скасовано ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі, та відповідно ухвали Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі та в частині закриття провадження у справі залишено в силі (Т. 2 а. с. 99-111). У вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи,

Outcome: approved