Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з липня 2013 року до [INFO] . Заяву заявником обґрунтовано наступним. Після закінчення Київського політехнікуму зв`язку в 1981 році [PERSON] , була прийнята на роботу в Проектний інститут Служби Безпеки України, де працюю по сьогоднішній день. На роботі вона познайомилась з [PERSON] , [INFO] , яка, будучи старшою та не маючи сім`ї та близьких, стала допомагати їй не тільки по роботі, але й у влаштуванні побуту, веденні домашнього господарства, догляді та вихованні дитини. З часом вони стали близькими подругами, спільно проводили вільний час, часто бували одна в одної дома, спільно святкували як дні народження членів її сім`ї, так і [PERSON] . З початку 2000-х років [PERSON] стала часто хворіти, у неї було діагностовано цукровий діабет та хвороби серця, у неї була надмірна вага та проблем из ногами, їй доводилось прикладати додаткових зусиль для організації побуту та ведення домашнього господарства. Крім того, [PERSON] доглядала проживаючу з нею стареньку матір [PERSON] , [INFO]. У зв`язку з цим вона стала все частіше допомагати їй по господарству, закуповувати продукти, прибирати, готувати, доглядати стареньку матір, супроводжувати її на медичні огляди та процедури. З 2010 року у неї значно погіршились відносини з чоловіком, вони стали часто сваритись, скандалити, що призвело до фактичного розриву шлюбно-сімейних відносин та ведення спільного домашнього господарства, вона все частіше стали залишатись ночувати у [PERSON] , в той же час допомагаючи їй по господарству та по догляду за хворою матір`ю. Десь з початку 2013 року значно погіршився стан здоров`я [PERSON] , вона вже не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, не могла доглядати матір, яка після перенесених інфаркту та інсульту була лежачою хворою та потребувала додаткового догляду. [PERSON] , добре знаючи про її взаємовідносини з чоловіком, запропонувала проживати у її квартирі на постійній основі, не тільки залишатись 2-3 рази на тиждень ночувати, щоб доглядати її та її маму. Оскільки її син [PERSON] , [INFO], на той час вже був дорослою постійною людиною, вона погодилась на пропозицію [PERSON] і стала постійно проживати разом з нею та її матір`ю у належній їй квартирі та вести з нею спільне господарство. Вона повністю взяла на себе обов`язки по прибиранню квартири, готуванню їжі, огляду за хворою [PERSON] та її лежачою старенькою мамою. [PERSON] передала їй свою банківську картку, на яку перераховувалась її пенсія, і вона докладаючи свої кошти, здійснювала оплату комунальних послуг, закуповувала продукти і ліки, тощо. [INFO] мати [PERSON] . [PERSON] померла і вона повністю взяла на себе організацію її поховання. [PERSON] дуже болісно пережила смерть матері і стан її здоров`я з кожним роком тільки погіршувався. Вона вже фактично не виходила з квартири, відмовлялась від лікарської допомоги та госпіталізації, хоча вона намагалась її відвести її на медичний огляд і наполягала на стаціонарному лікуванні. Проживаючи разом в одній квартирі, вони вели спільне господарство, були фактично як одна сім`я. [INFO] [PERSON] внаслідок ішемічної хвороби серця: гострого інфаркту міокарду, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , вданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Вона за власні кошти здійснила її поховання, що стверджується відповідними договорами, довідкою та квитанціями про оплату, і продовжую проживати в належній їй квартирі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі була зареєстрована лише [PERSON] , яка за життя заповіту не склала, спадкоємців у померлої немає. Знаючи, що [PERSON] заповіту не склала, що у неї немає близьких родичів, а отже і спадкоємців, 9 листопада 2020 року вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Докуніної І.Г. з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець 4-ї черги спадкоємців за законом (особа, яка проживала з померлою не менше п`яти років до часу відкриття спадщини). У цей же день 9 листопада 2020 року було відкрито Спадкову справу № 3718599, номер у нотаріуса 4/2020. Разом з тим, нотаріус пояснила, що оскільки вона не була зареєстрована у квартирі [PERSON] , то факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини і, відповідно право на спадкування, як спадкоємець 4-ї черги спадкоємців, необхідно встановити рішенням суду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року відкрито провадження в цивільній справі. Призначено справу до розгляду в порядку окремого провадження. За клопотання представника заявника до участі в справі в якості заінтересованої особи було залучено Київську міську раду та витребувано копію спадкової справи № 66718599. Протягом судового розгляду справи заявник, представник заявника вимоги заяви підтримали в повному обсязі. Заінтересована особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Докуніна Ірина Геннадіївна подана заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Київської міської ради до судового розгляду не з`явився. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали свідчення про дружні відносини між заявником та померлою [PERSON] , та факт проживання заявниці разом з [PERSON] . Судом встановлено, що заявник зареєстрована на території Деснянського районну міста Києва за адресою : [ADDRESS] з 19.05.1988 року та перебуває у зареєстровану шлюбі з [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Причина смерті - ішемічна хвороба серця - гострий інфаркт міокарда. [PERSON] була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] з 17.03.1994 року по 22.10.2020 року. 09 листопада 2020 року заявник подала заяву про прийняття спадщини. Спадкова справа була відкрита 09 листопада 2020 року. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. У випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9, 10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних. Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У п. 6 рішення від 3 червня 1999 р. № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності СК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Протягом судового розгляду справи заявником не було доведено фактів ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, а наданими показами свідків дані обставини підтвердженні бути не можуть. Інших доказів стороною заявника надано не було.

Outcome: dismissed