Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У серпні 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги. У позові зазначає, що за період з 01.05.2016 по 30.06.2021 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , споживачі оплату послуг не здійснюють, у зв`язку з чим станом на 30.06.2021 рік утворилася загальна заборгованість на суму 52799,83 грн. Відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач просить суд стягнути з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 52799,83 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2270,00 грн. Ухвалою суду від 17.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 29.10.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив виключити зі складу відповідачів [PERSON] , [PERSON] з тих підстав, що з лютого 2019 року вони проживають за іншою адресою і не є споживачами послуг, також просив застосувати строки позовної давності до заявлених вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позову частково не заперечують, просять застосувати строки позовної давності, а також у задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] відмовити. Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому ЦПК України порядку. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг, відповідач [PERSON] зареєстрована з 03.07.2019 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований з 20.11.2008 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована з 20.11.2008 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований з 20.11.2008 року за адресою: [ADDRESS] , Судом встановлено, що [PERSON] з 15.07.2008 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г. від 15.07.2008р , реєстр.№4948. Крім того, 11.08.2010 року між [PERSON] та Концерном «МТМ» укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа. Проте, заявляючи вимоги про стягнення суми заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з відповідачів у солідарному порядку, позивач не врахував наступні положення матеріального права. Стаття 322 ЦК України передбачає, що саме власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором і законом. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання ( ст..541 ЦК України. Згідно зі ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Питання щодо оплатного або безоплатного користування житлом з усіма комунальними послугами, щодо порядку та розміру участі члена сім`ї власника в оплаті житлово-комунальних послуг, за змістомст. 156 ЖК України, вирішується між самим власником та членом його сім`ї, і тільки у разі наявності спору між ними, вирішується судом. Отже, участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа. Судом встановлено, що законним власником і споживачем послуг з теплопостачання та гарячого водовідведення з 15.07.2008 є [PERSON] , з яким у позивача склалися фактичні договірні правовідносини та укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по справі не є ні власником приміщення, ні наймачем, з ними не було укладено ні договору найму житла, ні піднайму, також між сторонами не було укладено і договору на користування послугами теплової енергії і води, і з урахуванням вищенаведеного не може вважатися самостійною стороною і належними відповідачами у цій справі. Згідно з положеннями ст.ст.64,68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати комунальні послуги, а повнолітні члени сім`ї наймача несуть солідарну з ним майнову відповідальність за зобов`язаннями зі сплати цих послуг. Суд вважає помилковими посилання представника позивача на наведену норму права в якості обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, оскільки дана норма права регулює відносини з приводу користування житлом, яке знаходиться у державному або громадському житловому фонді, а квартира [ADDRESS] в приватний власності, тому спірні відносини регулюються положеннями Глави 6 Розділу 3 ЖК УРСР користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Ст. 156 ЖКУРСР визначено права та обов`язки членів власника житлового будинку (квартири). Так, ч.1,3,4ст. 156 ЖКУРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Ст. 162 ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги З наведених норм права вбачається, що повнолітні члени сім`ї власника за відсутності відповідної угоди зобов`язані тільки брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту, а не зі сплати за комунальні послуги, враховуючи, що це є іншим видом витрат. З матеріалів справи вбачається, що послуги надавалися [PERSON] тобто особі, на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (зазначений у розрахунку суми позову та у договорі про надання послуг з централізованого опалення укладеного між Концерном «МТМ» та [PERSON] , отже, саме вказана особа є споживачем цих послуг. На підставі наведеного, суд доходить висновку, що саме на власника приміщення на котрого відкрито особовий рахунок покладено обов`язок зі сплати комунальних послуг, якщо інше не встановлено угодою між ним та членами його сім`ї, і згідно з ч.3 ст. 156 ЖКУРСР, якщо власник не згоден з порядком сплати комунальних послуг, який покладається на нього, то він має право вирішити це питання з членами його сім`ї або шляхом укладання угоди, або в судовому порядку, зокрема, пред`явити вимогу до членів сім`ї про сплату витрат за спожиті послуги. Отже [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є належними відповідачами у справі і подання до них вимог лише з тих підстав, що на час звернення до суду з позовом є зареєстрованими особами у вказаній квартирі є безпідставними та необґрунтованими і такі вимоги слід пред`являти до власника квартири приватного житлового фонду на якого до того ж відкрито особовий рахунок, а позивач помилково вважає, що оскільки інші відповідачі зареєстрована за даною адресою, то є відповідальними, як споживачі, за сплату комунальних послуг за ст. 64 ЖК УРСР. Однак щодо користування приватним житлом виникають інші відносини між членами сім`ї та власником такого житла, які за своєю правовою природою та наслідками є різними, тому є безпідставним застосовувати за аналогією норми ст. 64 ЖК УРСР, оскільки законом прямо регулюється та визначені відносини користування житлом приватного фонду. З огляду на вказане у задоволенні вимог до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд відмовляє. Отже, відповідач [PERSON] зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. З урахуванням наведених вище норм права, зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання несе користувач/власник житлового будинку/квартири, як споживач цих послуг. Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.05.2016. по 30.06.2021 рік заборгованість за послуги нарахована в сумі 52799,83 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованостіза надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Частина 1ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк на надання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Відповідач не спростував наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст.12,13 ЦПК України. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку. З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог з 01.05.2016 року по 30.06.2021. Разом із тим, відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України визначений загальний термін позовної давності три роки. Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що вимоги до відповідача позивач пред`явив за період 01.05.2016 року по 30.06.2021 року до суду 06.08.2021року. Відповідачем за цей період не здійснювалося погашення платежів в погашення заборгованості, а відтак, строк позовної давності не переривався, а з вимогами позивач до суду звернувся 06.08.2021 року, тобто з урахуванням строку позовної давності за три роки міг звернутися з вимогами про стягнення заборгованості з 06.08.2018 року по 30.06.2020 року. Отже, з урахуванням вищенаведеного та тих обставин, що відповідачами подано заява про застосування позовної давності, судом застосовується позовна давність до вимог з 01.05.2016 року по 06.08.2021 року, у зв`язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, заявлених за цей період часу у зв`язку зі спливом строку позовної давності, в решті частині заборгованість з серпня 2018 р. по 30.06.2021 за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води підлягає стягненню з відповідача у розмірі 38069,67 грн., а тому позов суд задовольняє частково. Відповідно до ст. 373 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання рішення. [PERSON] заяву про розстрочення виконання судового рішення до суду не подавав, суду також не надав суду будь-яких доказів у підтвердження існування обставин, які можна було б оцінювати як виняткові для розстрочення виконання рішення суду, а тому підстав для розстрочення виконання рішення суду немає, що не позбавляє його права на подання заяви про розстрочення виконання рішення суду до суду або до державного або приватного виконавця. Крім того, у відповідності зі ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (72,10%) у розмірі 1636,67 грн.

Outcome: partial