Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

13.09.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив поділити спільне майно подружжя, визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири. В обґрунтування позову зазначив, що в період з липня 2007 року по вересень 2017 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 10.06.2011 році вони набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] . Квартира зареєстрована на відповідача. Відповідач після розлучення стала проживати на орендованих квартирах. Він оселився та проживає у цій квартирі, оплачує комунальні платежі. Зазначає, що у нього виникла необхідність розпорядитися своїм правом на визнання права власності на цю нерухомість, у зв`язку із чим звернувся до суду. Посилається на те, що згідно Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" він не пропустив строк позовної давності. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову, наводить наступні аргументи. Зазначає, що при зверненні до суду із позовом про поділ майна подружжя позивачем [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження його фінансової участі при придбанні спірного майна. Посилається на те, що позивачу було відомо про факт купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується п.1.4 договору купівлі-продажу від 10 червня 2011 року. Як зазначено позивачем у позовній заяві, після розірвання шлюбу (згідно рішення Центрального районного суду м.Миколаєва у справі №490/6337/17 від 29.09.2017 року, що набрало законної сили 10.10.2017 року), відповідач разом з дитиною стала проживати на орендованих квартирах, а він оселився в квартирі, що є предметом спору у даній справі. Таким чином, станом на день розірвання шлюбу, а саме 29.09.2017 року, позивачу було достовірно відомо про існування спірної квартири, яка була зареєстрована у власності відповідача, а також відомо про можливість її поділу як майна, придбаного за час шлюбу. Звертає увагу, що при розірванні шлюбу позивач з відповідачем не могли дійти згоди щодо користування квартирою, в них виникали сварки та суперечки з цього приводу, а тому відповідач разом з дитиною була змушена зібрати речі та переїхати до іншого житла, при цьому правовстановлюючі документи на квартиру позивач залишив у себе (про що свідчать надані додатки до позовної заяви) та відмовляв у їх поверненні відповідачу. На даний час позивач проживає у спірній квартирі вже 4 роки, а відповідачка не має доступу до вказаної квартири та позбавлена можливості користуватися та володіти своїм майном, оскільки позивач чинить опір. Разом з тим, позивач звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя у вересні 2021 році, тобто через 4 роки після розірвання шлюбу, посилаючись на намір відчуження відповідачкою земельної ділянки, що знаходиться у с. Мигія Первомайського району Миколаївської області, згоду на яку він не давав, при цьому не зазначаючи жодних підстав, які б вказували, що саме таким чином відповідачем були порушені цього права, як співвласника квартири. Зазначає, що є незрозумілим, яким чином намір продажу земельної ділянки, що належить відповідачу, порушує право власності позивача на майно, що набуте у шлюбі. Вважає, що при зверненні до суду із позовом про поділ майна подружжя позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності. Отже, на думку відповідача, після розірвання шлюбу позивач без поважних причин не звертався до суду із позовом про поділ майна подружжя протягом 4 років. У зв`язку із чим, у задоволенні позову про поділ майна подружжя слід відмовити. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.09.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2021 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням розгляду справи по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. 13.01.2022 р. до початку судового розгляду від представника позивача [PERSON] надійшла письмова заява проханням розглядати справу без участі сторони позивача. У судове засідання відповідач та її представник не з`явилися. 13.01.2022р. до початку судового розгляду від представника відповідача - [PERSON] надійшла письмова заява, в якій зазначається про пропуск позивачем строку позовної давності. У заяві просить суд у задоволенні позову відмовити. Дослідивши надані письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п.3 ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 2007 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2017 року у справі №490/6337/17 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у даному шлюбі 10.06.2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , внаслідок укладення якого відповідач придбала у власність (купила) цю квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. за реєстровим номером №714. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.11.2021 р. квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (підстава для державної реєстрації дублікат договору купівлі-продажу квартири серія та номер 2950, виданий 02.09.2021 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В.). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, якщо один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом із тим, будь-яких доказів, які б спростовували презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна, суду не надано, а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу, з визначенням рівності їх часток. При вирішенні заявленої [PERSON] заяви щодо застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до стт.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 2, 3 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.09.2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим, будь-які відомості (докази), які вказують на порушення права власності позивача на вищевказане майно відповідачем (згідно яких можливо визначити початок обчислення строку порушення права позивача) - у матеріалах справи відсутні. Таких відомостей суду не надано. Тому, суд приходить до висновку, що право власності позивача на квартиру на даний час відповідачем не порушено. Це свідчить про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Крім того, згідно п. 2-1 прикінцевих положень Сімейного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 11 березня 2020 р. Кабінет Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 запровадив з 12 березня 2020 року карантин в Україні, який триває до теперішнього часу, що також вказує на необгрунтованість доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем. За такого позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved