Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки квартири недійсним, відповідно до якого просить визнати договір дарування 51/1000 частки квартири за адресою [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 217,5 кв.м., у тому числі житловою площею 144,1 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Пашичевою Г.Л. 06.04.2019 року, номер запису у реєстрі про право власності 31055373, удаваним та таким який приховує договір купівлі продажу квартири; визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] недійсним, який вчинений під впливом обману; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] усе те, що вона одержала від цього правочину, а саме 8200 доларів США, та стягнути з відповідачки судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 06 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 51/1000 частку квартири за адресою [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 217,5 кв.м., у тому числі житловою площею 144,1 кв.м.. Договір дарування було оформлено за ініціативою продавця [PERSON] з метою зменшення витрат на нотаріальні послуги та державних платежів, а фактично 06.04.2019 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу та визначили вартість майна, що було відчужено в сумі 8200 доларів США., яку [PERSON] сплатила [PERSON] , матері відповідачки, яка весь час займалася продажем даної квартири. Крім того вказує, що [PERSON] , [PERSON] та вона, [PERSON] , не були знайомі між собою, не були родичами, а тому, на її думку у дарувальника [PERSON] за спірним договором не було жодних підстав безоплатно передавати в дар їй нерухоме майно, у зв`язку з чим цей договір дарування від 06.04.2019 року має бути визнано удаваним. Також зазначає, що укладаючи 06.04.2019 року договір дарування, сторони договору насправді вчинили договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки [PERSON] оплатно передала у власність [PERSON] нерухоме майно, а остання передала 8200 доларів США [PERSON] , що підтверджується наданою [PERSON] розпискою від 06.04.2019 року, відповідно до якої [PERSON] продала кімнату в комуні по [ADDRESS] та отримала від [PERSON] за свою квартиру 8200 доларів США. Перш ніж укласти договір купівлі-продажу позивач оглянула квартиру, але ніяких недоліків в ній не помітила. Пізніше вона почала користуватися цією квартирою, але в неї немає можливості користуватися кухнею та газовою колонкою, що підтверджується актом ЖКС «Фонтанський» від 31.05.2019 року. На адвокатський запит КП «Міське агентство з приватизації житла» надала інформацію, що згідно базі даних підприємства існують приватизовані частки квартири за адресою [ADDRESS] , а саме: 170/1000, 230/1000, 123/1000, 327/1000, 153/1000, що підтверджує, те що такої частки 52/1000 зовсім не існує, та вона не приватизована. Зазначає, що договір був вчинений під впливом обману, у зв`язку з чим позивач вважає, що є достатньо доказів щоб визнати вищенаведений договір купівлі-продажу недійсним, так як відповідвчі навмисно ввели її оману щодо істотних умов нерухомого майна, яке вона придбала. Також позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна буде визнано недійсним, а тому [PERSON] повинна повернути їй усе те, що вона одержала від цього правочину, а саме 8200 доларів США. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою від 01 червня 2020 року позов залишений без руху. 10 червня 2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи та призначено проведення підготовчого судового засідання. 05 серпня 2020 року від приватного нотаріуса Пашичевої Г.Л. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі. 11 вересня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Хлопко А.Ю., відповідно до якого [PERSON] не погодилась з позовними вимогами, важжає їх безпідставними та необгрунтованими, а позовну заяву такою, що задоволенню не підлягає з огляду на те, що позивачем не доведено наявність умислу та обману з боку [PERSON] стосовно можливості користування на кухні газовою плитою та газовою колонкою. Щодо наявності 51/1000 частки квартири та її приватизації зазначено, що [PERSON] набула право власності на 51/1000 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування та право власності якої зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про нерухоме майно 15473458, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 185832351000. Приймаючи до уваги те, що право приватної власності було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, факт набуття вказаного права офіційно визнано та підтверджено державою. Станом на дату укладення договору дарування від 06 квітня 2019 року право приватної власності [PERSON] на частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яке виникло на підставі договору дарування, посвідченого Масловою М.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.07.2016 року за реєстровим номером 1-1110, не оспорювалось та не скасовувалось. До того ж, право приватної власності попереднього власника 51/1000 частки вказаної квартири [PERSON] також було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.08.2009 року, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.09.2020 року. З огляду на викладене, договір дарування частки квартири від 06.04.2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 463, укладено у відповідності до вимог Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 28 травня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано від ТОВ «Одесагаз-Постачання» інформацію та докази на її підтвердження Чи сплачувала [PERSON] за користування газом в квартирі [ADDRESS] (о/р № [NUMBER]) в період з липня 2016 року по березень 2019 року? Чи сплачувала [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за користування газом у квартирі [ADDRESS] (о/р № [NUMBER] ) в період з квітня 2019 року по теперішній час? Кому на теперішній час та з якої дати належить о/р [NUMBER] (зазначити прізвище, ім`я та по батькові, дату укладення договору)? Витребувано з комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] . Витребувано від комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» викопіювання з поверхового плану квартири [ADDRESS] . 09 серпня 2021 року від ТОВ «Одесагаз-постачання» до суду на виконання ухвали суду від 28 травня 2021 року надійшла витребувана інформація. 13 серпня 2021 року від КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради до суду на виконання ухвали суду від 28 травня 2021 року надійшли копії матеріалів технічної інвентаризації, правовстановлюючі документи щодо реєстрації, станом на 31.12.2012 року та перереєстрації права власності з інвентаризаційної та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] та викопіювання з поверхневого плану вищезазначеного об`єкта нерухомості. 21 жовтня 2021 року протокольною ухвалою закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 24 листопада 2021 року позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. [PERSON] та представник [PERSON] адвокат Хлопко А.Ю. позов визнали в частині позовних вимог щодо визнання договору дарування 51/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , удаваним та таким що приховує договір купівлі- продажу квартири, щодо інших позовних вимог заперечували та просили відмовити в задоволенні. 05.01.2022 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Хлопко А.Ю., в якій представником зазначено, що у зв`язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Хлопко А.Ю. та відповідач [PERSON] позов визнали частково в частині позовних вимог щодо визнання договору дарування квартири удаваним та таким що приховує договір купівлі- продажу квартири, щодо інших позовних вимог заперечували та просили відмовити в задоволенні. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Пашичева Г.Л. звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності.Представник третьої особи ПП «Агентство нерухомості «Лідер» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Розглянувши подані документи, всеобічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 51/1000 частку квартири за адресою [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 217,5 кв.м., у тому числі житловою площею 144,1 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Пашичевою Г.Л. за номером 463. Відповідно до вказаного договору дарування частки квартири вбачається, що [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність 51/1000 частку квартири за адресою [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником 51/1000 частки квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] , відповідно до внесеного запису на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46339301 від 06.04.2019 12:58:04, приватний нотаріус Пашичева Галина Леонідівна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл. Однак, як вказує позивач договір дарування було оформлено за ініціативою продавця [PERSON] з метою зменшення витрат на нотаріальні послуги та державних платежів, та фактично вони уклали між собою договір купівлі-продажу і визначили вартість майна, що було відчужено, в сумі 8200 доларів США., яку [PERSON] сплатила [PERSON] , матері відповідачки, що підтверджується наданою [PERSON] розпискою від 06.04.2019 року, відповідно до якої [PERSON] продала кімнату в комуні по [ADDRESS] та отримала від [PERSON] за свою квартиру 8200 доларів США. Крім того позивач зазначає, що [PERSON] , [PERSON] та вона, [PERSON] , не були знайомі між собою, не були родичами, а тому, на її думку, у дарувальника [PERSON] за спірним договором не було жодних підстав безоплатно передавати в дар їй нерухоме майно. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16. У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, суд доходить висновку, що укладаючи 06.04.2019 року договір дарування, сторони договору насправді вчинили договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки [PERSON] оплатно передала у власність [PERSON] нерухоме майно, у звязку з чим позов [PERSON] в частині визнання договору дарування 51/1000 частки квартири за адресою [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 217,5 кв.м., у тому числі житловою площею 144,1 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Пашичевою Г.Л. 06.04.2019 року, номер запису у реєстрі про право власності 31055373, удаваним та таким який приховує договір купівлі продажу квартири за адресою [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] недійсним, який вчинений під впливом обману, слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи квартира [ADDRESS] є комунальною (квартирою спільного заселення) квартирою, що складається з 8 житлових кімнат. 51/1000 частки, що належала на праві приватної власності [PERSON] та була подарована [PERSON] , складається з житлової кімнати площею 7,6 кв.м., що підтверджується технічим паспортом, виготовленим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 26.06.2009 року. Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Як вказує відповідач [PERSON] та не заперечується позивачем до укладення оскаржуваного договору [PERSON] попередила [PERSON] про те, що у власність їй буде передано саме кімнату площею 7,6 кв.м., а всі інші допоміжні приміщення (кухня, вбиральня, коридор та ін.) є приміщеннями спільного користування між усіма власниками вказаної квартири. Крім того, [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що до укладання спірного договору вона оглянула квартиру, тобто їй було відомо про те, що у власність їй буде передано лише кімнату, а всі інші приміщення, в тому числі кухня, використовуються разом з іншими співвласниками. Як вбачається з акту від 31.05.2019 року, складеного КП «ЖКС «Фонтанський», на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, на кухні спільного користування комунальної квартири [ADDRESS] наявні 3 (три) газові плити, місце для встановлення газової плити [PERSON] відсутнє. Сусіди доступ на кухню [PERSON] не надають. В своєму відзиві відповідач [PERSON] вказує, що вона разом з іншими власниками квартири користувалась газовою плитою та газовою колонкою на кухні в квартирі [ADDRESS] , та сплачувала за використаний газ на розрахунковий рахунок ТОВ «Одесагаз-постачання» (о/р [NUMBER] ). Враховуючи, що в акті КП «ЖКС «Фонтанський» від 31.05.2019 року зазначено, що саме сусіди не надають [PERSON] доступ до кухні, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявність умислу та обману з боку [PERSON] стосовно можливості користуватися на кухні газовою плитою та газовою колонкою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон1) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається із спірного договору [PERSON] належали на праві особистої приватної власності 51/1000 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого Масловою М.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.07.2016 року за реєстровим номером 1-1110, право власності якої було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про нерухоме майно 15473458, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 185832351000. Як вказує відповідач [PERSON] , станом на дату укладення договору дарування від 06 квітня 2019 року її право особистої приватної власності на частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яке виникло на підставі договору дарування, посвідченого Масловою М.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.07.2016 року за реєстровим номером 1-1110, не оспорювалось та не скасовувалось. В обґрунтування позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу частки квартири недійсним позивач посилається на лист Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 14.06.2019 року № 342/01-09. Так, у вказаному листі зазначено, що міськагенство не вбачає за можливе надати засвідчені копії приватизаційної справи на 51/1000 частки зазначеної квартири спільного заселення та додатково сповіщає, що згідно комп`ютерній базі даних підприємства існують приватизовані частки, а саме: 170/1000 (1994 р.), 230/1000 (1994 р.), 123/1000 (1994 р.), 327/1000 (1996 р.), 153/1000 (2007 р.). У зв`язку з викладеним позивач робить висновок, що станом на дату укладення оскаржуваного договору не існувало 51/1000 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 22) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію і комунального майна» приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Як вбачається з листа комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 14.06.2019 року № 342/01-09, квартиру [ADDRESS] було приватизовано повністю у 2007 році та вона перебувала на праві спільної часткової власності у 5 (п`ятьох) власників. Однак, як встановлено судом [PERSON] не приватизувала 51/1000 частки вказаної квартири, а отримала її в дар на підставі договору дарування посвідченого Масловою М.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.07.2016 року за реєстровим номером 1-1110. Крім того з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №222839920 від 05.09.2020 року вбачається, що співвласниками квартири [ADDRESS] є: 1) 153/1000 - [PERSON] ; 2) 200/1000 [PERSON] ; 3) 51/1000 [PERSON] ; 4) 12/200 [PERSON] ; 5) 12/200 [PERSON] ; 6) 23/400 [PERSON] ; 7) 12/100 [PERSON] ; 8) 17/100 [PERSON] ; 9) 153/2000 [PERSON] . Таким чином, суд доходить висновку, що лист комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 14.06.2019 року № 342/01-09 та комп`ютерна база даних вказаного підприємства не є належним доказом відсутності у [PERSON] права власності на 51/1000 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Згідно зі ст.229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України. За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині визнання договору дарування удаваним та таким, який приховує оговір купівлі-продажу квартири. В іншій частині задоволення позову суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо того, що договір купівлі-продажу квартири було вчинено під впливом обману. З приводу вимоги про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] усе те, що вона одержала від цього правочину, а саме 8200 доларів США, слід зазначити, що дана вимога є похідною від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зокрема, ч. 1 ст. 188 ЦПК України закріплено, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому, вимога про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] усе те, що вона одержала від цього правочину, а саме 8200 доларів США, також не підлягає задоволенню.

Outcome: partial