Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про видачу обмежувального припису. Вимоги, викладені у заяві, обґрунтовує тим, що проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також проживає син заявника [PERSON] , який протягом тривалого часу вчиняє відносно заявника психологічне, фізичне та економічне насильство. Таке насильство виражається у тому, що [PERSON] неодноразово погрожував заявнику ножем, агресивно поводить себе по відношенню до заявника, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку. За вчинення домашнього насильства по відношенню до заявника [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП. Вказане також стало підставою того, що судом вже постановлювались рішення про видачу обмежувальних приписів стосовно [PERSON] . Однак поведінка останнього по відношенню до заявника не змінилась та [PERSON] продовжує вчиняти відносно [PERSON] домашнє насильство. За таких підстав відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявник просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав з покладенням на нього таких обов`язків: 1). заборонити перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до [PERSON] та переслідувати її у будь-який спосіб; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 06.01.2022. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала з викладених у ній підстав та просила заяву задовольнити повністю. Пояснила, що 25.11.2021 після відбування покарання її син повернувся додому за місцем їх спільного проживання. При цьому син був п`яний, почав їй погрожувати ножем, обзивати її та шарпати за тіло, а тому вона викликала працівників поліції. Зазначила, що домашнє насильство син вчиняє відносно неї протягом тривалого часу. Вказала, що економічне насильство полягає у тому, що вона сплачує усі комунальні послуги, купує необхідні продукти, а син коштів їй не дає. У судовому засіданні представник заявника адвокат Майка М.Б. вважав, що є підстави для задоволення заяви. Зазначив, що відносно [PERSON] вже двічі виносились обмежувальні приписи з підстав вчинення домашнього насильства до [PERSON] . Також вироком суду від 31.05.2021 [PERSON] був засуджений за невиконання обмежувального припису. Однак відносини між заявником та заінтересованою особою після цього не покращились. Вважає, що обмежувальний припис може носити і превентивний характер. У судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] вважав, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з тих підстав, що обставини, викладені [PERSON] у заяві, не відповідають дійсності. Зазначив, що 25.11.2021 не вчиняв насильство щодо матері. Також вказав, що остання постійно йому телефонує з проханням допомогти і він їй завжди допомагає, купує ліки тощо. Вдома він усе ремонтує, періодично дає матері гроші. Вказав, що насильство над матір`ю вчиняє його молодший брат, а не він. Не обізнаний про те, що протягом останнього часу двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Зазначив, що минулі рази, коли відносно нього виносився обмежувальний припис, він проживав у знайомих. Заслухавши учасників справи, дослідивши зміст заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується відповідною відміткою, проставленою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] . Так само за цією адресою проживає і заінтересована особа [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини у судовому засіданні визнавались учасниками справи, а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. При цьому суд відхиляє за неналежністю довідку приватного підприємства «Наш дім» № 4168, в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , оскільки така довідка датована ще 11.07.2019 та не доводить факт реєстрації заінтересованої особи за вказаною адресою станом на січень 2022 року. Також суд встановив, що квартира, у якій проживають заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 2/5 частки, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частці кожному. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05.01.2001, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2008, виданого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3736, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19915881 від 17.08.2008, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль). Суд зазначає, що організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом - Закон). Так само і згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За змістом п. 3, 4, 7, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку та спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Частиною 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Так, в обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказала, що її син [PERSON] кілька років поспіль вчиняє щодо неї діяння психологічного, фізичного та економічного насильства. На підтвердження цих діянь та спричинення їй шкоди заявник надала суду такі докази: - копію довідки № К-343 від 20.12.2021, виданої Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області, зі змісту якої вбачається, що 21.08.2021, 29.11.2021 та 02.12.2021 [PERSON] зверталась на спеціальну лінію «102» та до керівництва Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області з заявами щодо неправомірних дій зі сторони [PERSON] , 1975 року народження, та вчинення останнім щодо [PERSON] систематичного домашнього насильства. За наслідками таких заяв та звернень були складені протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, які скеровані на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області; - копії постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.01.2015, 26.02.2015, 07.03.2015, 31.03.2015, 15.01.2020, 24.06.2020, 30.09.2020, 05.10.2021, 16.12.2021, якими [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно його матері [PERSON] ; - копію вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2021, яким [PERSON] визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1 КК України, за умисне невиконання обмежувальних приписів; - копії рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019 та від 24.06.2020, а також копію постанови Тернопільського апеляційного суду від 19.11.2019, якими за заявами [PERSON] застосовувались обмежувальні приписи відносно [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Враховуючи положення Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 3 ст. 26 Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Заявник [PERSON] , звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо свого сина [PERSON] , обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне, фізичне та економічне насильство, яке виразилось зокрема, у тому, що [PERSON] неодноразово погрожував заявнику ножем, агресивно поводить себе по відношенню до заявника, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку. З метою захисту власного здоров`я та припинення фактів насильства заявник неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заявником доведено, що [PERSON] впродовж тривалого часу вчиняє щодо [PERSON] психологічне та фізичне насильство, яке виражається у висловлюванні нецензурною лайкою, систематичному та тривалому психологічному тиску, приниженні, погрозах, штовханні та шарпанні. Факти вчинення такого насильства підтверджуються постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно його матері [PERSON] . Такі постанови суд визнає належними та допустимими доказами, оскільки вони виготовлені з Єдиного державного реєстру судових рішень та на них додатково міститься інформація з офіційного сайту Судової влади України щодо номеру та категорії справи, а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Сукупність таких даних дає можливість суду встановити, що ці постанови дійсно винесені відносно [PERSON] та останній був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП. Так само суд вважає, що заявником доведена тривалість та систематичність вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства. Вказане вбачається зі змісту рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019 та від 24.06.2020, а також постанови Тернопільського апеляційного суду від 19.11.2019, якими за заявами [PERSON] вже застосовувались обмежувальні приписи відносно [PERSON] . Крім цього, такі обставини можливо встановити і з урахуванням кількості постанов про притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення домашнього насильства. Разом з тим суд доходить висновку про необґрунтованість заяви [PERSON] в частині вчинення [PERSON] відносно неї економічного насильства. Доводи заявника, що таке насильство виразилось у тому, що заінтересована особа перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. При цьому зі змісту наданих [PERSON] постанов суду не вбачається, щоб [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності саме за фактом вчинення економічного домашнього насильства. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення [PERSON] відносно [PERSON] психологічного та фізичного домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Відтак з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої [PERSON] суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав. Щодо обсягу обмеження цих прав суд зазначає таке. У своїй заяві [PERSON] просила встановити [PERSON] такі заборони: 1). заборонити перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до [PERSON] та переслідувати її у будь-який спосіб; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Разом з тим перелік заходів тимчасового обмеження прав кривдника визначений у ч. 2 ст. 26 Закону. Такий перелік чітко визначений законодавцем, додатковому розширенню і доповненню не підлягає та при цьому не містить заборони наближатися кривднику до потерпілої особи на певну відстань та переслідувати її у будь-який спосіб. Відтак вимога [PERSON] в частині встановлення цієї заборони не узгоджується з вимогами закону та задоволенню не підлягає. Так само заявником не доведено, що вчинення [PERSON] відносно неї насильства здійснювалось за допомогою листування чи телефонних перегорів, а також в місцях, відмінних від місця спільного проживання кривдника та потерпілої, де остання могла б переховуватися від переслідування. Відтак суд не вбачає підстав для покладення на заінтересовану особу заборони особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, а також вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. З урахуванням викладеного суд вважає, що дієвим та достатнім для забезпечення захисту прав потерпілої, а також пропорційним встановленим судом фактам вчинення домашнього насильства буде заборона [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 2 місяці. При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справі East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04 від 23.01.2014). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.02.2021, ухваленій у справі № 766/13927/20-ц. Відтак і суд доходить висновку, що саме такі вид та строк дії обмежувального припису, про необхідність визначення якого суд зазначив вище, є необхідними, щоб гарантувати постраждалій особі безпеку та основоположні права і свободи людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного життя, та пропорційним втручанням у права і свободи кривдника.

Outcome: partial