Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Хоміча А. А. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 29 листопада 2019 року позивачем надана [PERSON] позика еквівалент 700,00 доларів США з умовою перерахунку коштів на рахунок сестри відповідача [PERSON] , про що укладений договір у формі розписки. Згідно умов цього договору позичальник зобов`язався повернути позику до першої заробітної плати (грудень 2019 року або початок 2020 року). Позивач вказує, що він свої зобов`язання виконав та перерахував кошти на ім`я сестри відповідача у розмірі 16 814,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 3472718 та № 3477756 від 29 листопада 2019 року. Відповідач же свої зобов`язання не виконав, позивач неодноразово звертався до відповідача про повернення позики, однак ці звернення залишені без реагування. За таких обставин позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 18 721,64 грн за курсом НБУ, інфляційні втрати за період з 29 листопада 2019 року по 09 вересня 2021 року в сумі 2 162,88 грн, проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (6% річних) за користування позикою в сумі 5 273,43 грн та 3% річних за період з 29 листопада 2019 року по 09 вересня 2021 року в сумі 1000,20 грн, а також судовий збір в розмірі 908,00 грн. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року справа передана за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року залишено без руху позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, надавши позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2021 року вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також витребувано в [PERSON] оригінал розписки від 29 листопада 2019 року, виданої [PERSON] . Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що 29 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти еквівалент 700,00 доларів США шляхом їх перерахунку на рахунок [PERSON] , які зобов`язався повернути до першої заробітної плати (грудень 2019 року або початок 2020 року). Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника від 29 листопада 2019 року та платіжними дорученнями № 3472718 та № 3477756 із змісту яких слідує, що 29 листопада 2019 року [PERSON] перерахував на ім`я [PERSON] кошти у сумі 10000,00 грн та 6814,00 грн, в цілому 16 814,00 грн, в позику [PERSON] . Вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Він містить умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідач своїх зобов`язань не виконав ні в установлений договором строк, ні на час ухвалення рішення. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Підтвердженням не повернення [PERSON] грошових коштів, отриманих в позику, є наявність оригіналу розписки у позивача. Дані обставини встановлені судом і ніким не оспорюються. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як установлено судом відповідач отримав кошти в сумі 16814,00 грн, однак їх не повернув. Суд звертає увагу, що предметом договору позики є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті - 700 доларів США, а тому, враховуючи вказане та умови договору, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню позика в межах заявлених позивачем вимог в сумі 18 721, 64 грн, що еквівалентно 700 доларам США на момент звернення позивача до суду. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, визначеному відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України у розмірі на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5 273,43 грн, то слід зазначити наступне. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частина перша статті 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом положень Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Наразі, як установлено судом, сторони договору хоча і здійснили прив`язку до іноземної валюти, проте позика була отримана в гривні, а отже позивач має право на отримання процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17, в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18, в постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц. Судом установлено, що кошти за розпискою передавалися у гривнях в сумі 16 814,00 грн, розмір відсотків за користування позикою у договорі не визначений, а отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період дії договору позики, а саме з 29 листопада 2019 року по 01 січня 2020 року. З 29 листопада 2019 року по 12 грудня 2019 року облікова ставка Національного банку України становить 15,5%, а з 13 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року включно - 13,5%. Відповідно сума процентів за користування чужими грошовими коштами розраховуємо за формулою: СБ*ОС НБУ*КДП/КДР, де: СБ - сума боргу, ОС НБУ - облікова ставка НБУ, КДП - кількість днів користування кредитними коштами, КДР - кількість днів у році. Отже, розмір відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 29 листопада 2019 року по 01 січня 2020 року становить 224,32 грн (16 814,00*15,50%*14/365)+(16 814,00*13,50%*19/365)+(16 814,00*13,50%*1/366), а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги саме в цій частині. При цьому суд звертає увагу, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення процентів в сумі 5 273,43 грн та визначаючи їх розмір, невірно визначив суму боргу, вказавши суму боргу з прив`язкою до еквівалента, та невірно визначив період користування позикою, а саме здійснив нарахування відсотків поза межами строку зазначеного в розписці. Крім того, під час здійснення розрахунку позивач застосовував подвійну облікову ставку Національного банку України, що в свою чергу суперечить вимогам ст. 1048 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі №149/1499/18 звертає увагу на те, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Тобто, позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики, в даному випадку після 01 січня 2020 року (початку 2020 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Щодо стягнення 3% річних, то слід врахувати, що згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Позивач, заявляючи вимогу про стягнення 3% річних в сумі 1 000,20 грн та визначаючи їх розмір, невірно визначив період прострочення грошових коштів, а саме здійснив нарахування 3% річних з дати надання позики. Крім того, під час здійснення розрахунку позивач враховував суму заборгованості, виходячи із офіційного курсу валют щодо іноземних валют НБУ, який діяв на час звернення до суду з даним позовом, а не фактичну суму отриманої позики в гривнях. При цьому суд, звертає увагу на те, що 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, отриманої за договором, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Під час розрахунку 3 % річних має застосовуватися прострочена сума, а не її еквівалент. Такий правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Враховуючи встановлені судами обставини справи щодо моменту виникнення та обсягу грошового зобов`язання відповідача, періоду прострочення є підстави для стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. Проценти підлягають до стягнення, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання (16 814,00 грн), за період прострочення з 02 січня 2020 року по заявлений позивачем період 09 вересня 2021 року ( 365 +252 = 617), що складає 852,68 грн (сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочки/365/100). Що стосується стягнення з відповідача інфляційних витрат, то слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 752/10525/16-ц. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти з визначеним еквівалентом (700 доларів США) та з такими умовами пред`явлені вимоги нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Отже, зважаючи, що відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати заборгованості за позикою від 29 листопада 2019 року, чим порушено права позивача, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу в сумі 18 721,64 грн (еквівалент 700 доларів США), відсотків за користування позикою в сумі 224,32 грн та 3 % річних у сумі 852,68 грн, а тому позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 661,94 грн судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial