Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності їй та її матері - [PERSON] і бабусі - [PERSON] . 01.02.2014 року вона уклала шлюб з відповідачем, та зареєструвала в спірній квартирі. Наразі, шлюб розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2018 року. Проте, шлюбні відносини з відповідачем були припинені ще з вересня 2017 року, та саме з цього часу відповідач не проживає в спірній квартирі, нею не користується, не бере участі у сплаті комунальних послуг. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 10.09.2021 року. 15.09.2021 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 24.09.2021 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідача. 30.09.2021 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відзив на позов не надходив. Оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд проводиться по матеріалах справи в заочному порядку. В суді встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло від 06.11.1997 року. 01.02.2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище на « [PERSON] ». Встановлено, що [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 30.06.2016 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набуло законної сили 12.11.2018 року. З Акту від 27.08.2021 року убачається, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2018 року. Акт підписано сусідами, та засвідчено начальником ЖЕД-402. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). В суді встановлено, що спірна квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Встановлено, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим останній був вселена до спірного житлового приміщення, і позивач, як власник цього майна, надала право відповідачу користуватись ним. З 12.11.2018 року відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом вони не пов`язані, а тому його право на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна - позивача, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Встановлено, що відповідач користувався спірною квартирою із згоди позивача під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, що свідчить про те, що право користування відповідача чужою квартирою також припинилось. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 908,00 грн., дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved