Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Новоайдарського районного суду Луганської області з даною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є колишньою дружиною сина позивачів та зареєстрована у вищевказаному будинку, проте тривалий час, а саме з липня 2020 року у ньому не проживає, не здійснює оплату комунальних послуг, не приймає участі в утриманні житла. У добровільному порядку відповідач не знімається з реєстрації з належного позивачам на праві приватної власності будинку, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивачі просили суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 10.11.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подачі відзиву. Ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 10.12.2021 р. підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали до суду письмову заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач - [PERSON] відзиву на позовну заяву не надала, у судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, хоча була належним чином сповіщена про дату, час та місце судового засідання, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.23,29). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положеньч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками домоволодіння з надвірними побудовами та спорудами, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.6), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7). Відповідач [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку, що підтверджується довідками Виконавчого комітету Новоайдарської селищної ради №6367, № 6366 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 04.11.2021 р. (а.с. 8,9). Разом з тим, згідно акту, складеного 04.11.2021 року депутатом Новоайдарської селищної ради, встановлено, що [PERSON] не проживає у домоволодінні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , з липня 2020 року і по теперішній час (а.с.5). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з роз`ясненнями п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що [PERSON] є колишньою дружиною сина позивачів, що підтверджується копією заочного рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 07.09.2020 р. (а.с.17). Отже, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинилися, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. З урахуванням правовідносин, що склались між сторонами спору, суд доходить висновку, що до них підлягають застосуванню положення глави 32 ЦК України. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року у справі№ 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Ураховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований у житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою/будинком (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення). Вищевикладене дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383, 406 ЦК України,

Outcome: approved