Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Коверзнев Д.В. звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за борговою розпискою від 15.06.2020 у сумі 1 500 доларів США та понесені з розглядом справи судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн та витрат на професійну правничу допомогу. Заявлені вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 15.06.2020 у сумі 1 500 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надав власноручно складену ним розписку. За умовами договору [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у позику, строком до 31.12.2020, грошові кошти у сумі 1 500 доларів США під 7 % на місяць. У визначений договором строк та умови розрахунку повернення коштів, відповідач умови договору не виконав, позику не повернув, внаслідок чого позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 20.10.2021 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 16.11.2021 здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судове засідання позивач, його представник не з`явились, надіслали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали повністю та просили про його задоволення. Проти прийняття рішення по справі у заочному порядку не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день час і місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не направляв. Зі згоди позивача, у відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи, на підставі доказів, наданих позивачем. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Дослідивши приєднані до справи матеріали, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 15.06.202 у сумі 1 500 доларів США (а.с.4). За умовами договору позики [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у позику на шість місяців, грошові кошти у сумі 1 500 доларів США під 7 % на місяць, строком до 31.12.2020. У будь - якому випадку, загальна сума позики повинна бути повернена не пізніше 31.12.2020. Як убачається із боргової розписки від 15.06.2020 [PERSON] отримав у [PERSON] в борг 1 500 доларів США під 7 % на місяць, що зобов`язався повернути в строк до 31.12.2020 року. Згідно розрахунків позивача заборгованість [PERSON] згідно боргової розписки від 15.06.2029 становить 2 848 доларів 84 центів США, з яких: -сума основного боргу - 1 500 доларів США; -3 % річних за прострочення платежу - 22 долари 93 центи США; -проценти за користування коштами - 1 332 долари 94 центи США. Відповідно до положень ч.1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно норм ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховний Суд у своїй постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Отже, наявна боргова розписка від 15.06.2020, яка написана власноруч [PERSON] , підтверджує факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки у ній зазначено факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику із зазначенням строку їх повернення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики. Судом встановлено, що права позивача відповідачем порушені, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе, відповідно до договору позики від 15.06.2020 і заборгованість за борговою розпискою від 15.06.2020 відповідачем добровільно не сплачується, доказів сплати частини суми боргу відповідачем не надано, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму заборгованості примусово. Зі змісту боргової розписки від 15.06.2020 вбачається, що вона підписана [PERSON] цього ж дня, в ній зазначена сума отриманих відповідачем коштів 1 500 доларів США, розмір процентів за користування позикою 7%, а також умови та строк її повернення до 31.12.2020. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України - використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Станом на дату звернення до суду з позовною заявою від 05.07.2021 офіційний курс гривні щодо долара США становив 27, 4121 грн за 1 долар США. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином вимоги позивача в частині стягнення суми позики в розмірі 1 500 доларів США (суми основного боргу) з відповідача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою, а саме 7 % нарахованих щомісячно та 3% річних, суд приходить до наступних висновків. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Як убачається з розрахунків розміру процентів за користування позикою, а саме 7 % річних, наданих позивачем сума заборгованості за період з 15.06.2020 по 05.07.2021 складає 1 332 доларів 94 центів США. Однак суд зауважує, що позивачем зроблено розрахунок 7 % щомісячних процентів за користування позикою на весь період, а саме з 15.06.2020 по 05.07.2021. В той час, як припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Суд наголошує, що таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. У постанові від 04.02.2020 р. у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Таким чином суд приходить висновку, що [PERSON] повинен сплатити [PERSON] 7 % щомісячних процентів за користування позикою за період у межах погодженого сторонами строку кредитування, а саме з 15.06.2020 по 31.12.2020 у сумі 686 доларів США. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд погоджується з математичними розрахунками позивача, та вважає, що відповідач повинен сплатити на користь позивача 3 % річних за весь час прострочення грошового зобов`язання, за період з 01.01.2021 по 05.07.2021 у сумі 22 долари 93 центи. Крім того, слід зазначити, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення заборгованості за договорами позики в доларах США, так як саме в цій іноземній валюті була надана позика за вказаними договорами, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог позивача, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 15.06.2020 на загальну суму 2 208 доларів 93 цента США. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.141 ЦПК України. Таким чином, убачаючи із наведеного вище та пропорційного розрахунку на користь позивача слід стягнути понесений ним судовий збір у сумі 702 грн 31 коп. (908 грн х 60 551 грн 41 коп. : 78 285 грн 39 коп. = 702 грн 31 коп.). Вирішуючи позов в частині вимог позивача про стягнення з [PERSON] судових витрат у сумі 5 100 грн, що складаються з витрат за правову (правничу) допомогу, суд вважає вимоги позивача таким, що підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копії договору від 01.07.2021 про надання правової (правничої) допомоги та додаткової угоди від 01.07.2021 №1. Відповідно до акту приймання - передачі наданих послуг від 05.07.2021 правова допомога складається з: надання консультації у справі з визначення документів замовника, формування правової позиції, підготовки позовної заяви. Загальна сума витрат на правничу допомогу становить 5 100 грн (а.с.9-11). Сторони підтвердили оплату судових витрат зазначених у акті від 05.07.2021 шляхом його підписання обома сторонами, за змістом якого цей акт є звітом про надання правової допомоги в розумінні положень п.2 ч.1 ст. 21 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (зворотній бік а.с.11). Суд наголошує що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 р. у справі №922/15944/17. Суд зазначає, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Враховуючи, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку, про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у сумі 3 944 грн 70 коп.

Outcome: partial