Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] , (в інтересах якої діє адвокат Таргоній Вадим Миколайович) звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди заданої смертю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.03.2018 року близько 18 год. 30 хв. на залізничному перегоні "Бердичів-Михайленки", на відстані 39 м., по непарній колії від зупиночної платформи "Мирославка", електропотяг №2251 під керуванням машиніста [PERSON] , здійснив наїзд на [PERSON] , 1965 р.н. За даним фактом уповноваженими органами було розпочато досудове розслідування та внесено відомості до ЄРДР під №12018060050000323. [INFO] від отриманих тілесних ушкоджень [PERSON] помер в Бердичівській ЦРЛ. Постановою слідчого від 10 вересня 2018 року дане кримінальне провадження було закрито. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] , між наїздом на [PERSON] та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Також посилався на те, що в результаті вищевказаної події та наслідків від неї, позивачці якає матір`ю покійного [PERSON] , було завдано моральну шкоду, що і стало підставою для звернення до суду. На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 13.07.2021 року. Ухвалою суду від 15 липня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 31 серпня 2021 року представником відповідача Акціонерного товариства «Українська Залізниця» було подано відзив на цивільний позов, в якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі оскільки вина та протиправність дій відповідача відсутні, так як в силу закону в даному випадку відповідач не несе цивільно - правову відповідальність, смерть потерпілого настала через його власну необережність, внаслідок порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Представник позивачки адвокат Таргоній В.М., користуючись своїм правом, 20 вересня 2021 року подав до суду відповідь на відзив, в якій посилався на підставність та обґрунтованість заявлених вимог. Будь-яких інших процесуальних дій не вчинялося та заяв до суду не надходило. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - АТ «Українська залізниця» - будучи належно повідомленим про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, і причини його неявки визнані судом неповажними з огляду на такі обставини. Так, перше судове засідання у вказаній справі було призначено на 07.09.2021 року, і відкладено до 05.10.2021 року за клопотанням представника позивача. 05.10.2021 року та 04.11.2021 року судові засідання, призначені в режимі відеоконференції, відкладались за клопотанням представників АТ «Українська залізниця» Помазанової М. та Шапран Л.І. 09.12.2021 року судове засідання відкладено судом у зв`язку з неявкою представника відповідача без повідомлення причини. В судове засідання, призначене на 17.01.2022 року, представник АТ «Українська залізниця» представник відповідача адвокат Сімчук І. подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його тим, що копію судової повістки та матеріали позовної заяви він отримав лише 14.01.2022 року і не мав достатньо часу для підготовки до судового засідання. В той же час, копія позовної заяви з додатками отримана відповідачем ще 16.08.2021 року, а судова повістка - виклик в судове засідання, призначене 17.01.2022 року - отримана представником АТ «Українська залізниця» 22.12.2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. З огляду на це, суд приходить до висновку, що відповідача було своєчасно і належним чином повідомлено про розгляд справи, завчасно направлено копії всіх документів, задоволено клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, тобто передбачених законом підстав для чергового відкладення судового засідання суд не вбачає. Також суд констатує, що питання вибору та заміни представника є правом відповідача, однак така заміна не може впливати на права інших учасників та перешкоджати розгляду справи по суті. З урахуванням викладеного, причину неявки представника АТ «Українська залізниця» в судове засідання 17.01.2022 року суд визнає неповажною, підстав для відкладення судового засідання не вбачає, і у відповідності до положень ч.1, ч.3 ст.223 ЦПК України вважає необхідним здійснити розгляд справи за відсутності сторін, їх представників, на підставі наявних доказів. Дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В ч.1 ст. 5 ЦПК України, вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 08.03.2018 року близько 18 год. 30 хв. на залізничному перегоні "Бердичів-Михайленки", на відстані 39 м., по непарній колії від зупиночної платформи "Мирославка", електропотяг №2251 під керуванням машиніста [PERSON] , здійснив наїзд на [PERSON] , 1965 р.н. 09.03.2018 р. за даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018060050000323 та розпочато досудове розслідування за ч.3 ст. 276 КК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №12018060050000323, а саме з постанови слідчого СВ Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 10 вересня 2018 року, досудовим розслідуванням встановлено, що 08.03.2018 року близько 18 год. 30 хв. на залізничному перегоні "Бердичів-Михайленки", на відстані 39 м., по непарній колії від зупиночної платформи "Мирославка", під час руху вантажного потягу під керуванням машиніста потяга № 2251 [PERSON] , сталося травмування пішохода [PERSON] , який внаслідок отриманих травм помер в лікарні. З висновку судово-медичної експертизи трупа [PERSON] №75 від 21.06.2018 року вбачається, що його смерть настала від тяжких тілесних ушкоджень - відкритої черепно-мозкової травми, відкритого вдавленого перелому лобної кістки справа, переломів кісток склепіння та основи черепа, крововилив ів під м"які мозкові оболонки, закритої травми грудної клітки, множинних переломів 5-11 ребер справа по біляхребтовій лінії, перелому правої клубової кістки; які утворились від дії тупих твердих предметів із значною силою, чим могли бути травмуючі поверхні залізничного потягу під час його руху, внаслідок зіткнення потягу та пішохода. Постановою слідчого СВ Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області лейтенанта поліції Донець В.С., від 10.09.2018 року кримінальне провадження №12018060050000323, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.03.2018 року, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №281 від 23 березня 2018 року, смерть [PERSON] , настала внаслідок: випадків ушкодження з невизначеним наміром - пішохід травмований при зіткненні з залізничним транспортом, що має причинно-наслідковий зв`язок з смертю останнього. [PERSON] , являється матір`ю померлого, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 02 серпня 1965 року, яке видане Великотелковицькою сільською радою Володимирецького району Рівненської області. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Дизель-поїзд №2251 перебуває на балансі виробничого підрозділу Козятинська дистанція колії АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ", [PERSON] , (машиніст вищевказаного потягу) перебуває в трудових відносинах з АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ", що підтверджуються посвідченням № [NUMBER] . Відтак, АТ «Українська залізниця», як власник джерела підвищеної небезпеки та як підприємство, з яким машиніст поїзда перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Доводи, вказані стороною відповідача у відзиві на позовну заяву з приводу того, що потерпілий [PERSON] , нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, мав умисел, який призвів до його травмування, є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, з постанови слідчого про закриття кримінального провадження, акту №2 службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, інших письмових доказів вбачається, що об`єкти залізничного транспорту на момент події знаходилися в справному стані, дії машиніста потягу відповідали вимогам чинних нормативних документів, вини працівника залізниці не вбачається. Нещасний випадок стався через особисту необережність та порушення потерпілим п. 2.5. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України затверджених Наказом МТУ від 19.02.1998 № 54. які зареєстровані в Мінюсті 24.03.1998 № 193/2633, із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 22.02.2007 року № 1059, яким пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Твердження представника відповідача про те, що загиблий [PERSON] допустив порушення також інших численних правил та норм, не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Таким чином, у спірному випадку шкода заподіяна внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та можливої необережної поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджує відповідач. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Разом з тим, в даному випадку, всупереч вимогам ст.ст.81, 82 ЦПК України, відповідачем не надано суду доказів того, чи носила необережність потерпілого [PERSON] характер грубої, а обставини зіткнення поїзду з потерпілим, на думку суду, взагалі свідчать про відсутність такої грубої необережності. Наведений висновок суду ґрунтується на досліджених в судовому засіданні матеріалах кримінального провадження, під час розслідування якого встановлено, що [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп`яніння (висновок судово-медичної експертизи №75 від 21.06.2018 року), лежав в кінці зупиночної платформи між платформою та колією, вниз головою, не реагував на попереджувальні сигнали (постанова про закриття провадження у справі від 10.09.2018 року), а також ту обставину, що зупиночна платформа на час проведення огляду місця події була вкрита втоптаним снігом (протокол огляду місця події з додатками). З урахуванням викладеного, визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування [PERSON] , стався внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - поїзда, і не вбачає підстав для зменшення розміру шкоди в сумі 300000 грн, яку вважає обґрунтованою та співрозмірною із ступенем та характером заподіяної шкоди Так, суд погоджується з тим, що позивачці завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушенням укладу її життя, погіршенням її фінансового стану, а також з тим фактом, що [PERSON] , також був її годувальником, що свідчить не лише про особливий характер страждань, а й про глибину та тяжкість втрати. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі сина [PERSON] , під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved