Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача, в інтересах якого діє законний представник [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. Позивачка є власницею квартири [ADDRESS] . На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані її син [PERSON] [INFO] , онук від першого шлюбу сина - [PERSON] [INFO] (відповідач), онука від другого шлюбу сина \- [PERSON] [INFO] . Відповідач [PERSON] є онуком позивачки, малолітнім, не проживає в даній квартирі з 18.07.2015 року у зв`язку з тим, що її син розлучився з матір`ю дитини [PERSON] . Відповідач не проживає за зареєстрованою адресою понад один рік, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі не має, проте зареєстроване місце проживання відповідача за вищевказаною адресою порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Крім того, батько дитини [PERSON] не заперечує та погоджується з необхідністю зняття з реєстрації його сина. З цих підстав, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву мати відповідача, яка діє як його законний представник проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Зазначила, що [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі за згодою позивача та її сина - батька відповідача [PERSON] . Підстава реєстрації в спірній квартирі у судовому порядку не оспорювалася. На даний час батько дитини проживає в квартирі зі своєю іншою сім`єю, тому відповідач, якому не виповнилося чотирнадцять років проживає разом з матір`ю [PERSON] . На даний час власного житла у матері відповідача, де б вона могла зареєструвати свого сина немає. Позивачка є бабою відповідача, а батько не надає іншого житлового приміщення, де міг проживати його син, тому підстави для задоволення позову відсутні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач та його законний представник в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи звернувся до суду із заявою, в якій просили проводити розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позову. Суд ухвалив, проводити розгляд справи за відсутністю відповідача та третіх осіб. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.1999 року. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані її син [PERSON] [INFO] , онук від першого шлюбу сина - [PERSON] [INFO] , онука від другого шлюбу сина \- [PERSON] [INFO] . З 15.09.2015 року, після розірвання шлюбу батьків дитина проживає з матір`ю в місті Яворів Львівської області. Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачка позовні вимоги обґрунтовувала тим, що малолітній [PERSON] , без поважних причин не проживає у спірній квартирі. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Враховуючи те, що [PERSON] є онуком позивача, у спірній квартирі значиться лише зареєстрованим, однак у квартирі не проживає тривалий час з причин розірвання між батьками шлюбу та проживанням із матір`ю за іншою адресою, й відповідно з огляду на баланс інтересів між сторонами, зокрема в частині захисту права на житло, та відсутність доказів фактичного чинення перешкод позивачу у користуванні своєю власністю, а також доказів на підтвердження того, що [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, суд приходить висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed