Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Галасун Я.О., в інтересах позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: - заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 05 січня 2012 року в розмірі 27 543,62 грн станом на 18 січня 2021 року; - судові витрати по оплаті судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, у розмірі 2 270,00 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 05 січня 2012 року. Поставивши свій підпис у Анкеті-заяві, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Пам`яткою клієнта», "Умовами та Правилами надання банківських послуг", а також "Тарифами", які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складають між нею та банком кредитний договір. Умови кредитного договору відповідач належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила утворення заборгованості, яка станом на 18 січня 2021 року становить 27 543 грн 62 коп., з яких: 22 189 грн 63 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 22 189 грн 63 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5 353 грн 99 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. - нарахована пеня; 0 грн. 00 коп. - нарахована комісія. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводились, оскільки законом не встановлена їх обов`язковість для спірних правовідносин. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 16 листопада 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків /а.с. 154-156/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 03 грудня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 19 січня 2022 року за наявними у ній матеріалами, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову /а.с. 163-165/. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації, які згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримані [PERSON] особисто 30 грудня 2021 року. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористалася. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, які є достатніми для розгляду позовної заяви та прийняття рішення по суті. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 05 січня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, шляхом підписання Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Як вбачається із вищевказаної Анкети-заяви, остання містить анкетні дані [PERSON] , підпис позичальника та датована 05 січня 2012 року. У даній заяві, у розділі про бажання заявника отримати певний вид банківських послуг, стоїть відмітка про бажання [PERSON] отримати платіжну картку кредитка «Універсальна» та зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою - 3 000 грн. Крім того, у ній вказано, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Інших відомостей, зокрема, щодо відсотків за користування кредитом, строку дії картки та строку повернення кредиту (користування ним), Анкета-заява не містить /а.с. 30-31/. До кредитного договору, крім Анкети-заяви позичальника, АТ КБ «ПриватБанк» додав Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , Довідку про видані картки; копію Паспорта споживчого кредиту; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання заяви, розрахунок заборгованості; виписку за договором № б/н станом на 21 січня 2021 року, на ім`я відповідача; копію паспорту відповідача. Як вбачається з довідки про надані кредитні картки, відповідач отримала 4 кредитні картки, остання з яких - № [NUMBER] від 26 жовтня 2017 року, зі строком дії до 07/21 /а.с. 28/. Відповідачем [PERSON] використовувалися вищевказані картки, за допомогою яких відбувалося зняття коштів та їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № б/н від 05 січня 2012 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а також випискою по рахунку останньої /а.с. 9-10, 11-23, 24-27, 101-141/. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , встановлено, що 01.08.2013 (0,00 грн), 06.11.2015 (2 500 грн), 06.11.2015 (2 000 грн), 07.11.2015 (2 000 грн), 07.11.2015 (2 500 грн), 21.01.2016 (5 000 грн), 31.07.2016 (6 000 грн), 16.10.2016 (8 000 грн), 16.10.2016 (10 000 грн), 16.10.2016 (7 000 грн), 16.10.2016 (9 000 грн), 10.09.2017 (13 500 грн), 10.09.2017 (12 500 грн), 10.09.2017 (11 000 грн), 10.09.2017 (14 000 грн), 17.09.2017 (19 500 грн), 17.09.2017 (17 000 грн), 17.09.2017 (15 000 грн), 26.09.2017 (23 000 грн), 26.09.2017 (21 000 грн), 26.09.2017 (20 000 грн), 26.10.2017 (23 000 грн), 01.01.2018 (24 500 грн), 26.02.2019 (24 497,20 грн), 26.04.2019 (24 490,09 грн), 26.05.2019 (24 274,22 грн), 03.12.2019 (24 054,70 грн), 19.12.2019 (0,00 грн) відбувалася зміна кредитного ліміту /а.с. 29/. 06 лютого 2020 року відповідач [PERSON] підписала Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про: кредитний ліміт, встановлений у розмірі до 50 000 грн; строк договору та строк кредитування, що становлять 240 місяців; процентну ставку у межах пільгового періоду, встановлену на рівні 0,00001% річних; процентну ставку за межами пільгового періоду - 43,20 % річних; загальну орієнтовну вартість кредиту для споживача; порядок повернення кредиту - щомісяця, до 25 числа поточного місяця; розмір платежу - 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн; 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн, у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення; розмір штрафу та процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, - 86,40 % /а.с. 32-38/. Спір виник внаслідок порушення відповідачем зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором становить 27 543 грн 62 коп., з яких: 22 189 грн 63 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 22 189 грн 63 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5 353 грн 99 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. - нарахована пеня; 0 грн. 00 коп. - нарахована комісія / а.с. 9-10, 11-23, 24-27/. Рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк». Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб`єкт господарювання та фізична особа. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. Відтак, у законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та заборгованість за простроченими відсотками. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд вважає необхідним зазначити наступне. У Анкеті-заяві від 05 січня 2012 року /а.с. 30-31/, на яку посилається банк у позовній заяві, що підписана позичальником, відсутні відомості про строк дії картки та строк повернення кредиту (користування ним). У наведеній заяві, підписаній сторонами, також відсутні умови договору про розмір відсотків, що нараховуються за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 січня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Водночас, додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, як і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не містять підпису позичальника. Відтак, суд констатує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеній у постанові у справі № 753/6301/18 (провадження № 61-15657св19) від 15 липня 2020 року. Крім того, суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, позивач посилається на те, що істотні умови договору погоджено у Паспорті споживчого кредиту /а.с. 32-38/. Однак, Анкета-заява, підписана [PERSON] 05 січня 2012 року, не містить умов про те, що невід`ємною складовою частиною Договору банківського обслуговування є Паспорт споживчого кредиту, який, до того ж, був підписаний відповідачем 06 лютого 2020 року, тобто через 8 років після підписання Анкети-заяви. У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишиться дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Крім того, відповідно до Паспорту споживчого кредиту, умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо. Також, зі змісту даного документу вбачається, що інформація, зазначена у ньому, зберігає чинність та є актуальною лише в період з 06 лютого 2020 року до 21 лютого 2020 року, в той час, як позивач просить суд стягнути заборгованість станом на 18 січня 2021 року, тобто період дії умов Паспорту є значно меншим, ніж той, за який банк здійснює розрахунок заборгованості. Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування і орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. З огляду на вищевикладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками у сумі 5 353 грн 99 коп. не підлягають задоволенню. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту, суд виходить з наступного. За загальним правилом тіло кредиту - це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо. На відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування - повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), - розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту). У відповідності до наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 22 189 грн 63 коп. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічну норму містив п. 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що наявна в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту та повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. З наданої банком Виписки за договором № б/н станом на 21 січня 2021 року /а.с. 101-141/ вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними картками, починаючи з 01 серпня 2013 року. Водночас, Анкета-заява підписана відповідачем 05 січня 2012 року, тобто користуватися кредитними коштами відповідач почала через півтора роки після підписання Анкети-заяви. Слід зауважити, що аргументи банку, викладені у позовні заяві, ґрунтуються на припущеннях, оскільки відкриття рахунку відповідачу саме на підставі підписаної нею 05 січня 2012 року Анкети-заяви жодними належними та достатніми доказами не підтверджені. Зокрема, суд акцентує увагу на значному проміжку часу між днем підписання Анкети-заяви та датою відкриття рахунку, оскільки, маючи намір укласти кредитний договір 05 січня 2012 року, відповідач фактично почала користуватися кредитними коштами лише 01 серпня 2013 року. Також, при досліджені Виписки за договором № б/н станом на 21 січня 2021 року, судом встановлено, що за період з 01 серпня 2013 року по 01 січня 2021 року відповідачем використано кредитні кошти на суму 538 452,88 грн, а повернуто (погашено) 587 841,99 грн, що значно перевищує тіло кредиту. При цьому судом не бралися до уваги комісії, страхові платежі та відсотки, нараховані банком за вказаний період. Разом з тим, банком було проведено кредитні операції, а саме: списання за рахунок кредитного ліміту відсотків за використання кредитного ліміту за ставками 3,4 %, 3,5 % та 3,6 %; нарахування щомісячних комісій за обслуговування карти; проведення платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та «Страхування кредитного ліміту». Однак, як уже зазначалося, розмір нарахованих відсотків умовами договору не підтверджений, а матеріали справи не містять доказів того, що сторони погодили проведення вищевказаних банківських операції та узгодили порядок і умови надання послуг «Миттєва розстрочка» та «Страхування кредитного ліміту». Таким чином, суд констатує, що на тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних сум, банком незаконно нараховувалися відсотки. Отже, грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості, неправомірно відносилися на погашення протиправно нарахованих відсотків, проведення платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та «Страхування кредитного ліміту», а також тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих сум. Відтак, розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимогам закону та умовам договору. Наявність непогашеної заборгованості позивачем не доведена. Також слід зазначити, що останнє використання кредитних коштів відповідачем /поповнення мобільного рахунку/ відбулося 16 грудня 2019 року, при цьому баланс на карті складав «- 23 990,94 грн». Після цієї дати у виписці не зафіксовано фактів використання [PERSON] кредитних коштів, натомість вбачається, що після 16 грудня 2019 року відповідач лише вносила кошти на рахунок, при чому робила це неодноразово, а саме: шляхом переказів на картку, поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування та переказами коштів з іншого рахунку. Так, за період з 16 грудня 2019 року до 01 січня 2021 року відповідач особисто внесла на рахунок, а також на нього було зараховано, шляхом переказу з карток [NUMBER] та [NUMBER] , грошові кошти у розмірі 7 034 грн 41 коп. Разом з тим, після 16 грудня 2019 року банк здійснював списання за рахунок кредитного ліміту відсотків за використання кредитного ліміту за ставками 3,4 % та 3,5 %, а також проводив списання комісії за обслуговування, що призвело до зростання боргу за кредитом до 27 543 грн 62 коп., не зважаючи на те, що, як уже наголошувалося, відповідач після 16 грудня 2019 року не користувалася кредитними коштами. При цьому, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , підтверджено, що максимальний кредитний ліміт, який був наданий позичальнику, складав 24 500 грн 00 коп. станом на 01 січня 2018 року, а 19 грудня 2019 року був зменшений до 0 грн 00 коп., тому з яких підстав банк після 19 грудня 2019 року продовжував здійснювати списання за рахунок кредитного ліміту відсотків за використання кредитного ліміту, з матеріалів справи встановити не можливо. Дані про узгодження між сторонами можливості списання коштів за рахунок овердрафту у матеріалах справи відсутні. Відтак, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру заборгованості, оскільки не відображає реального руху коштів по картковому рахунку [PERSON] та реально отриманої відповідачем суми кредитних коштів від банку з моменту підписання кредитного договору, нічим не підтверджується та його правильність перевірити не можливо. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є його обов`язком, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Дослідивши зміст наданого банком розрахунку заборгованості, враховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не підписані; Анкета-заява не містить умови про фінансування за рахунок кредитних коштів (зарахування до тіла кредиту) заборгованості за процентами, а Паспорт споживчого кредиту не дає підстав вважати, що сторони на момент укладення договору обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків; встановивши, що відповідачем на рахунок банку внесена більша сума грошових коштів, ніж фактично використана; суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь банку суми, заявленої як заборгованість за тілом кредиту, відсутні, а позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи позивача специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed