Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

24 березня 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочину. 09 квітня 2021 року [PERSON] уточнив позовні вимоги, просить: -визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 12 травня 2014 року, видане на ім`я [PERSON] , -визнати недійсним договір дарування квартири за адресою [ADDRESS] на ім`я [PERSON] № 4055 від 17 листопада 2016 року, -застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 17557182, дата державної реєстрації 22 листопада 2016 року та запису про право власності № 16895695, дата державної реєстрації 11 жовтня 2016 року. Позивач посилається на те, що ним та його дружиною [PERSON] була приватизована квартира за адресою [ADDRESS] , отримано свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 12 травня 2014 року серії [NUMBER] у КП «Бюро приватизації і обміну житлового фонду м.Донецька». 20 квітня 2018 року він звернувся з запитом до державного реєстру майнових прав на нерухоме майно та отримав інформацію, що зазначена квартира належить невідомій йому особі [PERSON] . За його заявою Печерським управлінням поліції ГУНП в м.Київ розпочато кримінальне провадження № 12020100060002242 за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. З деталізованої довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що 13 жовтня 2016 рооку приватним нотаріусом Косарєвою-Соловей Т.В. було зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право власності на житло, який має такий самий номер, дату видачі, видано тим самим органом, що і його свідоцтво. У підготовчому провадженні проведено наступні дії: -витребувані з Печерського управління поліції ГУНП у м.Києві копії матеріалів кримінального провадження № 12020100060002242 за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, (витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, копії протоколів допиту свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), -витребувані зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) копії документів реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] , -витребувані у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косарєвої-Соловей Тетяни Вячеславівни належним чином завірені копії документів, які були підставою для реєстрації 13 жовтня 2016 року права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , -витребувані у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича належним чином завірені копії документів, які були підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] та посвідчення договору дарування № 4055 від 17 листопада 2016 року. Копії документів, які були витребувані у приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Косарєвої-Соловей Т.В., [PERSON] на адресу суду не надійшли. Приватними нотаріусами отримано копію ухвали про витребування доказів у червні 2021 року, станом на 25 серпня 2021 року не надійшло повідомлень про причини ненадання доказів, які витребовує суд. Як передбачено частиною 10 статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. У судове засідання учасники справи не з`явились. Від позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , зареєстроване місце проживання яких знаходиться у місті Донецьк, викликалися у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до положень статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідачі вважаються повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Причину неявки відповідачі не повідомили, відзиву на позов не надійшло. Заява позивача про розгляд справи у його відсутність не містить погодження на проведення заочного розгляду справи. Тому судом розглянуто справу за відсутності відповідачів на підставі наявних доказів. У Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься ухвала слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 серпня 2020 року у справі № 757/32503/20-к, якою накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1054627114101), яка на праві власності належить [PERSON] , шляхом заборони відчужувати, розпоряджатись, вчиняти проведення будь-яких дій щодо реєстрації (перереєстрації) права власності щодо зазначеного об`єкта нерухомого майна, а також будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам вчиняти з ним дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації (перереєстрації) права власності на майно (а.с.113-115). З тексту цієї ухвали видно, що Слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020100060002242 від 23 червня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені слідством особи, використовуючи завідомо підроблені документи шахрайським шляхом заволоділи об`єктом нерухомого майна, а саме: квартирою [ADDRESS] , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12 травня 2014 року належить [PERSON] - 1/2 частки та [PERSON] - 1/2 частки. Встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Куйбишевської районної у місті Донецьку ради від 12 червня 2013 року отримав службову квартиру що розташована за адресою [ADDRESS] , про що свідчить службовий ордер № 4033 серія 13 від 13 липня 2013 року, виданий [PERSON] . У подальшому 22 червня 2020 року [PERSON] звернувся із запитом до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та йому стало відомо, що згідно договору дарування № 4055 від 17 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. об`єкт нерухомого майна належить [PERSON] . Однак ні [PERSON] ні його дружина [PERSON] ніяких правовстановлюючих документів, з метою реалізації свого нерухомого майна нікому не надавали та жодного договору не підписували, що свідчить про незаконні дії невстановлених досудовим розслідуванням осіб, спрямовані на позбавлення права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відомості про результати досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100060002242 на теперішній час відсутні. З доданих до позовної заяви документів видно, що на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради міста Донецька № 180 від 12 червня 2013 року [PERSON] був виданий ордер № 4033 для службової житлової площі серії 13 на право зайняття квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.11). 12 травня 2014 року Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , згідно якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) (а.с.7). Згідно з довідкою № 5191 від 06 грудня 2018 року [PERSON] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.18). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] було зареєстроване 11 жовтня 2016 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12 травня 2014 року Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради. Державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косарєва-Соловей Тетяна Вячеславівна. 22 листопада 2016 року право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування № 4055, виданого 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (а.с.33-34). Таким чином первісна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] відбулася на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12 травня 2014 року Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради. Проте свідоцтво про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради з тим самим номером (459) і тією самою датою видачі (12 травня 2014 року), посвідчує право спільної часткової власності на це майно [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Зазначене свідчить про використання підробленого документа при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру [PERSON] . Печерським управлінням поліції ГУНП у місті Києві надано завірені копії матеріалів кримінального провадження № 12020100060002242 (а.с.91-102). Зокрема надано копію протоколу допиту свідка [PERSON] від 07 серпня 2020 року, який дав показання про те, що з лютого 2013 року по теперішній час він працює на посаді голови Куйбишевської районної ради міста Донецька. Свідок [PERSON] підтвердив, що у 2013 році Куйбишевська районна рада міста Донецька своїм рішенням №180 від 12 червня 2013 року виділила службову квартиру за адресою [ADDRESS] співробітнику Куйбишевського районного відділу Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] . На підставі цього рішення [PERSON] був виданий службовий ордер № 4033 на право заняття даної квартири. Свідок [PERSON] як голова районної ради підписав цей ордер. Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Харків) надано завірені копії документів реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] . У реєстраційній справі міститься копія свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12 травня 2014 року, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради, згідно якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.135). Станом на час звернення [PERSON] з заявою про здійснення державної реєстрації права власності, тобто на 11 жовтня 2016 року, у КП Бюро технічної інвентаризації м.Донецька та у державних реєстрах були відсутні відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] (а.с.136, 140). Згідно з договором дарування квартири від 17 листопада 2016 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.145-146). 30 листопада 2020 року здійснено державну реєстрацію обтяження арешт нерухомого майна на адресою [ADDRESS] на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва № 757/32503/20-к від 03 серпня 2020 року (а.с.165). Таким чином судом установлено, що 12 травня 2014 року Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] згідно якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Цим свідоцтвом Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради посвідчує, що квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.7). Згідно з частинами 5, 7 статті 8 Закону України «Про приватизацію\~державного житлового\~фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 \~цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Згідно з пунктом 24 Положення про порядок передачі квартир, (будинків) , жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, свідоцтво про право власності підлягає обов`язковій реєстрації в органі державної реєстрації прав. Державна реєстрація прав власності на приватизоване житло проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».\~ Правомірність отримання [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності № 459 від 12 травня 2014 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» підтверджується ордером на право заняття квартири та реєстрацією місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Після отримання зазначеного свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру [PERSON] та [PERSON] не здійснили державної реєстрації свого права власності. На теперішній час здійснити таку реєстрацію неможливо, оскільки право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстровано за іншою особою. \~ \~ Згідно\~з положеннями\~статті 5\~ЦПК України,\~ здійснюючи\~правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить захистити своє порушене право у такий спосіб: -визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 12 травня 2014 року, видане на ім`я [PERSON] , -визнати недійсним договір дарування квартири за адресою [ADDRESS] на ім`я [PERSON] № 4055 від 17 листопада 2016 року, -застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 17557182, дата державної реєстрації 22 листопада 2016 року та запису про право власності № 16895695, дата державної реєстрації 11 жовтня 2016 року. \~ \~ \~ Відповідно\~до положень\~статті \~328\~Цивільного кодексу\~України,\~ право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12 травня 2014 року Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.135). Це свідоцтво має той самий номер і дату видачі, видане тим самим органом приватизації, що і свідоцтво, що посвідчує право власності [PERSON] та [PERSON] . При цьому право [PERSON] та [PERSON] на приватизацію квартири має належне підтвердження, а жодних підстав для приватизації цієї квартири [PERSON] судом не встановлено. Згідно договору дарування № 4055 від 17 листопада 2016 року нерухоме майно відчужено на користь [PERSON] особою, яка не мала права його відчужувати. Позивач просить визнати правочини недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності. \~ Правові\~наслідки недійсності\~правочину передбачені\~статтею 216\~Цивільного кодексу\~України.\~ Недійсний\~правочин не\~створює юридичних\~наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. ЦК України не передбачає застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді скасування записів про право власності у державних реєстрах. Як передбачено частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~ підпунктом «а» \~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» \~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Про те, що ухвалення судових рішень, пов`язаних із питаннями державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватись одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням прав на нерухоме майно, наголошується в постанові Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі № 922/2589/19. Рішення суду про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності, не може бути ухвалено без одночасного припинення цим рішенням права власності, однак позивачем не заявлено вимогу про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно. Таким чином законом визначений належний спосіб захисту порушеного права позивача - визнання недійсними документів, на підставі яких було зареєстровано право власності відповідачів на нерухоме майно та припинення права власності відповідачів на це майно. Саме таке рішення суду є підставою для державної реєстрації припинення права власності відповідачів на нерухоме майно, що надасть можливість позивачу зареєструвати соє право власності на підставі наявного у нього свідоцтва № [NUMBER] від 12 травня 2014 року серії [NUMBER] . Тому задоволення заявлених позивачем вимог (визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування, скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) не призведе до ефективного захисту його порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані зокрема у постанові ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). \~ Як визначено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають а позивач звільнений від сплати судового збору, витрати на сплату судового збору компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed