Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного сина [PERSON] , звернулась до суду із даною позовною заявою посилаючись на те, що у листопаді 2021 року на її домашню адресу надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2021. Зі змісту постанови позивачці стало відомо, що 29.10.2021 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. видано виконавчий напис №29494 від 18.03.2021 про стягнення з її сина [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 2019295394 від 20.06.2018 в загальній сумі 10 899,52 грн на користь відповідача - ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», якому ПАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу № 12/07/69 від 12.07.2019. 20.06.2018 між АТ «ОТП Банк» та її сином [PERSON] було укладено кредитний договір № 2019295394. Правонаступником АТ «ОТП Банк» згідно договору факторингу № 12/07/69 від 12.07.2019 є ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». Відповідно до умов кредитного договору АТ «ОТП Банк» надав [PERSON] безготівковий кредит шляхом перерахування коштів на рахунок продавця ТОВ «САВ-Дістрибьюшин» для придбання товару (смартфона Huawei Mate 10 Lite Dual Sim 4/64 GB (black), чохла для смартфона Huawei Mate 10 Lite case (чорний), прим.комп.прог. Adlock Mobile Protection) в розмірі 10 398,80 грн на строк до 20.06.2020 зі сплатою процентів за користування кредитом. Проте, 06.06.2013 відповідно до висновків МСЕК [PERSON] визнано інвалідом дитинства внаслідок хронічного психічного розладу, він не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, встановлено другу групу інвалідності з дитинства. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 07.08.2013 (справа № 379/1198/13-ц) [PERSON] визнано недієздатним та призначено позивачку [PERSON] опікуном сина. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 07.02.2019 (справа № 379/1217/18) визнано нікчемним правочин - кредитний договір № 2019295394, укладений 20.06.2018 між АТ «ОТП Банк» в особі: директора департаменту управління мережею продажів споживчих кредитів Шинкаренко У.А. та директора департаменту розвитку роздрібного бізнесу Клименко О.В. з однієї сторони та [PERSON] недієздатною особою) з іншої сторони. Таким чином, виконавчий напис було вчинено нотаріусом по заборгованості за кредитним договором, укладеним між банком та її недієздатним сином, що був визнаний судом недійсним. Крім того, заборгованість за кредитним договором не є безспірною, оскільки на адресу позивачки не надходило жодних документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, а тому виконавчий напис є спірним. При вчиненні виконавчого напису нотаріусом Гораєм О.С. не дотримано вимог ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Такий напис вчинений з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів, а тому позивачка просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 29494, вчинений 18.03.2021 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., про стягнення з [PERSON] , в інтересах якого діє позивачка, заборгованості у розмірі 10 899,52 грн, та звільнити її від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Ухвалою суду від 24.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20.12.2021 (а.с.58-59). Ухвалою суду від 20.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачці п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків (а.с.82-83). Ухвалою суду від 24.12.2021 продовжено розгляд справи та призначено судове засідання на 18.01.2022 (а.с.90). В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с. 96). 10.12.2021 до суду надійшла заява від [PERSON] з проханням провести розгляд справи без її участі, позов повністю підтримує та просить задовольнити (а.с. 74-75). Представник відповідача ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» у судове засідання двічі - 20.12.2021 та 18.01.2022 - не з`явився; про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належно та завчасно згідно вимог чинного законодавства: рекомендоване поштове відправлення суду вручено представнику відповідача 29.11.2021 і 10.01.2022 відповідно (а.с. 72, 93, 99, 100). Відзив на позовну заяву, заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Треті особи приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. та приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал О.О. в судове засідання двічі - 20.12.2021 та 18.01.2022 - не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с. 73, 80, 94, 95, 98, 100); процесуальним правом подачі письмових пояснень на позовну заяву у встановлений судом строк не скористались. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» не з`явився в судове засідання (свого представника до суду не направив); не повідомив суду про поважність причини неявки в судове засідання; відзив не надав; водночас, позивачем не висловлювались заперечення проти заочного розгляду справи, - суд вважав за необхідне провести заочний розгляд даної справи. Ухвалою суду від 18 січня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Зі змісту положень статті 281 ЦПК України вбачається, що заочний розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 18 березня 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (ідентифікаційний код: 37616221, місцезнаходження: 03126, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6-з, рахунок у форматі IBAN № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» м. Київ, МФО: 300346), якому ПАТ «ОТП БАНК» відступило право вимоги на підставі Договору факторингу № 12/07/69 від 12 липня 2019 року за Кредитним договором № 2019295394 від 20.06.2018 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , за період з 13.07.2019 по 25.03.2021, суму у розмірі 10 399,52 грн, з яких: 10 398,80 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 0,72 грн - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плату зі стягувача, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача становить 10 899,52 грн (а.с.88). Цей виконавчий напис набрав чинності з дня його вчинення, тобто з 18.03.2021, і може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох років з дня його вчинення. Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом Олександром Олександровичем 29.10.2021 винесено постанову ВП № 67315005 про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного виконавчого напису № 29494 від 18.03.2021 про стягнення з боржника ( [PERSON] ) за період з 13.07.2019 по 25.03.2021 суми у загальному розмірі 10 899,52 грн, з яких: 10 398,80 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 0, 72 грн - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; плата за вчинення цього виконавчого напису. Крім цього постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1 089,95 грн (а.с.38-39). Про наявність виконавчого напису приватного нотаріуса позивачці стало відомо у листопаді 2021 року - після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2021, яка надійшла на її адресу. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] , в інтересах якого діє позивачка [PERSON] , має 2 (другу) групу інвалідності з 06 червня 2013 року і довічно, що підтверджено копією довідки серії КИО-І № 0370844, виданої Білоцерківською міжрайонною психіатричною МСЕК за підписом голови МСЕК Дивнич Ю.І. (а.с.17). Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 07.08.2013 (справа № 379/1198/13-ц провадження № 2-о/379/33/13) [PERSON] визнано недієздатним та призначено [PERSON] опікуном над [PERSON] (а.с.18). 20.06.2018 між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 2019295394, відповідно до якого [PERSON] надано безготівковий кредит шляхом перерахування коштів на рахунок продавця ТОВ «САВ-Дістрибьюшин» для придбання товару (смартфона Huawei Mate 10 Lite Dual Sim 4/64 GB (black), чохла для смартфона Huawei Mate 10 Lite case (чорний), прим.комп.прог. Adlock Mobile Protection) в розмірі 10 398,80 грн на строк до 20.06.2020 зі сплатою процентів за користування кредитом, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями кредитного договору №2019295394 від 20.06.2018, договору купівлі-продажу № БЦ-0078-23964290 від 20.06.2018, видаткової накладної № БЦ-0078-23964290 від 20.06.2018 (а.с.19-24, 25, 26). Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 07.02.2019 (справа № 379/1217/18 провадження № 2/379/78/19) визнано нікчемним правочин - кредитний договір № 2019295394, укладений 20.06.2018 між АТ «ОТП БАНК» в особі директора департаменту управління мережею продажів споживчих кредитів Шинкаренко У.А. та директора департаменту розвитку роздрібного бізнесу Клименко О.В., з однієї сторони, та [PERSON] (недієздатною особою), з іншої сторони. Рішення набрало законної сили 11.03.2019 (а.с.28-29). Вказані обставини встановлено з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні. При вирішенні спору судом застосовано такі норми права. Положенням ч.1 ст. 39 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути визнана недієздатною, якщо вона внаслідок стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч.1 ст. 40 ЦК). Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочин від імені фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (ч.ч. 2,3 ст. 41 ЦК України). За положенням ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України). Положенням ч. 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З вищенаведеного суд висновує, що приватним нотаріусом Гораєм О.С. було вчинено оспорюваний виконавчий напис на підставі нікчемного кредитного договору, укладеного між банком і недієздатним сином позивачки [PERSON] [PERSON] .. Відтак, жодних юридичних наслідків такий кредитний договір не створює, що є безумовною підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса №29494 від 18.03.2021 таким, що не підлягає виконанню. Крім того, за загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» до переліку нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, належить, у тому числі, вчинення виконавчих написів. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. З тексту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні нотаріус керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік № 1172). Вказаний Перелік № 1172 було доповнено пунктом 2 згідно Постанови КМУ від 26.11.2014 року за №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зокрема, пункт 2 Переліку № 1172 було доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитний відносин». Таким чином, вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису відбулося за фактом подання стягувачем документів, що були передбачені п.2 Переліку № 1172, і які були підтвердженням безспірності заборгованості боржника перед стягувачем та слугували підставою для вчинення цього виконавчого напису. Водночас, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, що була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року та набрала законної сили, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «п. 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язати Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.». Отже, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Згідно положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. З огляду на наведене, суд висновує, що при вчиненні 18.03.2021 виконавчого напису нотаріус Горай О.С. керувався пунктом Переліку №1172, який був незаконним та нечинним, а відтак, із застосуванням положень нечинного нормативного акту дійшов помилкового висновку про існування безспірності заборгованості [PERSON] перед ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» на підставі лише тих документів, що були передбачені пунктом 2 Переліку №1172. На підставі викладеного, суд вважає, що вимога позивачки про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є законною та обґрунтованою, оскільки наявні у нотаріуса документи, на час вчинення ним виконавчого напису, не свідчили про безспірність заборгованості за кредитним договором, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Судом також враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) та від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), про те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає у рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Приймаючи до уваги те, що підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника, суд погоджується із наведеними в позові обґрунтуваннями позивача та вважає їх доведеними в ході розгляду справи, а також звертає увагу на те, що стороною відповідача в ході розгляду справи не заперечувались і не спростовувались доводи позивача в цій частині, відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження безспірності заборгованості та дотримання нотаріусом усіх вимог закону при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису. Таких доказів не було надано суду і нотаріусом, як третьою особою у справі. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. За положеннями ч.ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у даному випадку при повному задоволенні позовних вимог та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Outcome: approved