Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 30.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [NUMBER] та земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:01:000:0606. Знаходячись у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С., відповідач [PERSON] надав [PERSON] для підпису пакет документів, зміст яких вона не читала, оскільки довіряла йому, відтак просто підписала всі документи. Відповідач запевнив позивача, що поверне їй грошові кошти у сумі 852000,00 грн до кінця 2018 року, однак на неодноразові звернення позивача з проханням повернути кошти за придбане майно, [PERSON] гроші не повернув. Звернувшись до приватного нотаріуса з метою отримання свого екземпляру договору, дізналась, що у нотаріуса був підписаний не договір купівлі - продажу, а договір іпотеки, згідно якому вона передала в іпотеку належне ій на праві власності нерухоме майно - будинок та земельну ділянку. Пізніше позивачкою було з`ясовано, що право власності на спірне нерухоме майно їй не належить, а зареєстроване вже за відповідачем. Вважає оскаржуваний договір іпотеки таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим просить суд: -визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., зареєстрований в реєстрі за № 709; -визнати недійсною заяву - згоду стягнення на предмет іпотеки, серія № 1991, видану 28.12.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому посилається на те, що 10.05.2018 року на прохання позивача його батько позичив їй 850000,00 грн, які вона не повернула. В подальшому позивач звернулась до батька з проханням позичити грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, які зможе повернути через місяць, а гарантією забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів виступить її житловий будинок, на що батько погодився, однак вказаної суми коштів на той час не було, тому він запропонував [PERSON] позичити грошові кошти [PERSON] , на що він і погодився. 30.10.2018 року прибувши до приватного нотаріуса, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у сумі 852000,00 грн та договір іпотеки житлового будинку. Після передачі грошових коштів [PERSON] було прочитано та підписано вказані договори. Зазначає, що позивач у своїй заяві не оспорює факт присутності 30.10.2018 року під час підписання вказаних документів, а тому вважає що усі зазначені обставини підтверджують факт добровільного волевиявлення сторін у цьому договорі та спростовують твердження позивача про те, що їй не було відомо про зміст зазначеного договору іпотеки. З урахуванням викладено, просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] (а.с. 164-168, т. 1). Позивачем подано відповідь на відзив, у якому вказує, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав: договір іпотеки укладений без свідомого відому позивача; у позивача будь-які боргові зобов`язання відсутні; цільове призначення земельної ділянки, яку передано в іпотеку, є ведення індивідуального садівництва, відтак, згідно норм діючого законодавства, предметом іпотеки такий об`єкт нерухомості бути не може (а.с. 191-193, т. 1). У судових засіданнях позивач та її представник підтримали позовні вимоги; просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та відповіді на відзив. Позивач пояснила, що вона перебувала у хороших відносинах з батьком відповідача, з яким і домовилась про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. У нотаріуса, підписуючи пакет документів, з їх змістом вона не ознайомлювалась, оскільки довіряла [PERSON] та [PERSON] ; гроші за купівлю-продаж свого нерухомого майна вона не отримувала та не позичала їх у борг останнім. Відповідач та його представник під судового розгляду справи заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач повідомив суду, що з позивачем не було укладено договір купівлі - продажу, а укладався саме договір іпотеки, оскільки була надана розписка про позику. Вказав, що у нотаріуса позивач всі документи підписала; гроші останній у позику передава його батько [PERSON] у конверті в сумі 30 тисяч доларів США. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] 10.07.2019 року зареєструвала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 62, т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 25.03.2016 року (а.с. 62-64, т. 2) та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.03.2016 року, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.10.2018 року (а.с. 67-68, 73-75 т. 1), [PERSON] є власником садового будинку [NUMBER] загальною площею 51,7 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:01:000:0606, цільове призначення для ведення садівництва, що розташовані за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с/ рада Кам`янська, Садове товариство «Кам`янка», діл. [NUMBER] . 30.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримала на умовах позики 852000,00 грн, що на момент укладення договору становив еквівалент 30000,00 доларам США, які остання зобов`язалася повернути до 30.11.2018 року (а.с. 172, т. 1). Також 30.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Гораєм О. С., зареєстрований в реєстрі за №709, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] належні їй житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 882126918220, та земельну ділянку, на якій розташований даний житловий будинок, кадастровий номер 1822083200:01:000:0606, площею 0,5 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 882149918220 (а.с. 57-59, т. 2). Крім того, [PERSON] 28.12.2018 року було надано заяву, яка також була посвідчена вказаним вище приватним нотаріусом, та зареєстрована в реєстрі за № 1991, щодо надання згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним вище договором: будинок та земельну ділянку (а.с. 22, т. 2). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових прав № 127394137 від 03.07.2019 року (а.с. 46-47, т. 1) вбачається, що на підставі договору іпотеки № 1709, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. 30.10.2018 року та заяви-згоди щодо стягнення на предмет іпотеки за реєстровим № 1991 від 28.12.2018 року право власності на житловий будинок [NUMBER] та земельну ділянку з кадастровим номером 1822083200:01:000:0606, цільове призначення: для індивідуального садівництва площею 0,5 га перейшло до [PERSON] . Відповідно до висновку за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа у цивільній справі № 278/1793/20 від 26.01.2021 року № 2-26/01-2021 (а.с. 204-225, т. 1) [PERSON] 30.10.2018 року не отримувала у борг грошові кошти у сумі 852000,00 грн від [PERSON] ; вона взагалі ніколи не отримувала у борг грошові кошти у сумі 852000,00 грн від [PERSON] ; 30.10.2018 року, перебуваючи у нотаріуса Горая О. С. , вона ставила підписи на всіх документах в пакеті, не знайомлячись з їх змістом; 30.10.2018 року, перебуваючи у нотаріуса Горая О. С., вона ставила підписи на всіх документах в пакеті, не усвідомлюючи, що підписує договр іпотеки з [PERSON] . Відповідно до положень статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, вказана норма не проводить різницю між заставою і іпотекою, як різними видами забезпечення зобов`язань. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Особливості іпотеки земельних ділянок встановлені статтею 15 вказаного Закону, згідно якої іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці. Згідно з частиною четвертою статті 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них можуть бути лише банки. Відповідно до частини другої статті 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Згідно з частиною третьою статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва (стаття 35 ЗК України). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Зазначене узгоджується з положеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України щодо принципу нерозривного слідування земельної ділянки за будинком, зведеним на ній, при переході права власності від одної особи до іншої. Відповідно до положень частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Згідно зі статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У правовому висновку, який викладений у Постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 6-2973цс16, зазначено, що відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно із частиною четвертою статті 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) може бути лише банк. Тобто, вирішуючи спір, суди залишили поза увагою, що спірна земельна ділянка, яка передана в іпотеку на забезпечення зобов`язань за договором позики, укладеним між фізичними особами, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та була надана позивачці для ведення фермерського господарства, та не з`ясували, чи фізична особа могла бути іпотекодержателем цієї земельної ділянки з урахуванням положень частини четвертої статті 133 Земельного кодексу України. Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладанні договору іпотеки від 30.10.2018 відповідач ввів її в оману з метою набуття права власності на нерухоме майно - предмет іпотеки. Посилання позивача про необізнаність зі змістом всих документів, які вона підписувала в процесі укладання як правочинів з передачі в іпотеку спірного будинку та земельної ділянки, так і правочинів щодо отримання позики, суд до уваги не бере, оскільки під час розгляду справи знайшло підтвердження позивачем факту підписання спірної угода та всих інших договорів та документів, з нею пов`язаних. Частина 1 статті 626 цього Кодексу дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у статті 627 закріплено принцип свободи договору, яка полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, враховуючи, що спірний договір не суперечить вказаним вище нормам закону, оскільки на його укладення було спрямовано вільне волевиявлення позивача, суд не вбачає підстави для визнання договору позики недійсним за таких обставин. Однак, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд встановив, що оспорюваний договір іпотеки укладено між фізичними особами, а предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка сільськогосподарського призначення, на яку поширюється обмеження, встановлені частиною четвертою статті 133 ЗК України про те, що заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки, віддтак дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання договору іпотеки недійсним. Щодо позовної вимоги про визнання недійсною заяви [PERSON] від 28.12.2018 року щодо надання згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. та зареєстрована в реєстрі за №1991 (а.с. 22 т. 2), суд зазначає наступне. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, суд з`ясовував питання щодо правильності обраного способу захисту порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Так, частиною 2 статті 16 ЦПК України, встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статі 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Зважаючи на спірні правовідносини, їх суб`єктивний склад, зміст позовних вимог, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, позов в цій частині не може бути задоволеним з цієї процесуальної підстави, оскільки оскаржувана заява не є правочином, відтак не породжує та не створює прав та обов`язків для певного кола осіб, відтак не може бути визнана судом недійсною. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1261,20 грн.

Outcome: partial