Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У лютому 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашина О.Ю. звернулася з позовом до суду в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, в якому просить визнати незаконними та скасувати накази, скасувати запис про державну реєстрацію права власності та повернути земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 жовтня 2015 року № 2272-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області орієнтованим розміром 0,06 га із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27жовтня 2015 року № 2915-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області та передано у власність земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 для ведення індивідуального садівництва. На підставі вказаних наказів Державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, про що внесений запис про право власності № 11797250. 30 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту. Під час розгляду вказаної заяви матеріали із Задонецької селищної ради Зміївського району Харківської області щодо листа з проханням надати позицію щодо можливості надання Головним управлінням дозволу на розроблення документацій із землеустрою, на підставі яких земельна ділянка може бути передана у власність (користування), а також перевірити її бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади не отримані, а відтак повна та достовірна інформація щодо додержання законодавства і можливості відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства на бажаній [PERSON] земельній ділянці відсутня. У той же час листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 30 вересня 2014 року № 05.02-16-4898 до Головного управління Держземагентства у Харківській області направлявся перелік наявних картографічних даних по територіям та об`єктам природно-заповідного фонду області станом на 30 вересня 2014 року, в який було включено Національний природний парк «Гомільшанські ліси». Незважаючи на вказані відомості органами Держгеокадастру інформацію про розташування земельної ділянки на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, наявності відповідних охоронних зон, обмежень, обтяжень, з урахуванням її розташування на території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», не зазначено. Крім цього, відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 земельна ділянка з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 з урахуванням «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» та «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси» знаходиться в господарській зоні Національного природного парку. На час формування земельної ділянки з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781, винесення оспорюваного наказу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкту природно-заповідного фонду України (Національного природного парку), надання її у власність громадянину для індивідуального садівництва, необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до компетенції якого належить таке погодження в межах його повноважень. Передача Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області вказаної земельної ділянки у власність громадянину для індивідуального садівництва із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку в частині їх зменшення та ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення, такі дії були здійснені усупереч процедури, встановленої законом. Відповідно до проекту організації території Національного природного парку стариці під кварталом 179 Задонецького лісництва складають заплавні водойми (озера та болота), які розташовані у пристінній та середній частинах правобережної заплави Сіверського Дінця, між лісовим схилом кварталу 179 (за лісовпорядкуванням 2001 та 2005 років) Задонецького лісництва та руслом річки, серед особливо цінної ділянки заплави, з обох боків озера Палац та Пергін (особливо цінна ділянка). Ділянки мають природоохоронне, еколого-освітнє, рекреаційне та естетичне значення. Отже, накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси позивачів та підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Вказував, що на підставі частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» діє в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси», вважаючи дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо передачі земельної ділянки у власність [PERSON] такими, що порушують інтереси держави. Пред`явлення даного позову спрямоване на відновлення порушеного права держави на землі природно-заповідного фонду, суспільної рівноваги та забезпечення конституційного права кожного громадянина користуватися землями природно-заповідного фонду у встановлений законом спосіб. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 жовтня 2015 року № 2272-СГ про надання дозволу громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області орієнтовним розміром 0,06 га із цільовим призначенням для індивідуального садівництва; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27 жовтня 2015 року № 2915-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області та передачі у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером 6321782500:01:000:0781 для індивідуального садівництва; скасувати запис № 11797250 про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером 6321782500:01:000:0781 державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. за [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6321782500:01:000:0781 площею 0,06 га у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» та стягнути солідарно з відповідачів сплачену суму судового збору. Ухвалою від 20 березня 2020 року прийнято зазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 10 лютого 2021 року ухвалою замінено неналежного позивача та залучено у якості позивача Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України. Ухвалою від 1 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 18.01.2022 замінено орган, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб на Чугуївської окружної прокуратури Харківської області. Відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області в наданому до суду відзиві викладені заперечення проти позову, в яких посилається на те, що на час видання спірних наказів земельна ділянка відносилась до земель державної форми власності сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, а тому органом виконавчої влади, що відповідно до закону мав право розпоряджатись земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності в межах Харківської області було Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Зазначає, що оскільки у складі Національного природного парку можуть бути різні категорії земель (в тому числі і землі житлової та громадської забудови, рекреаційного, лісогосподарського, сільськогосподарського призначення та інші) і різних форм власності, що не свідчить про зміну меж Національного природного парку. Крім того, жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку Головного управління Держгеокадастру у Харківській області отримувати інформацію від органів місцевого самоврядування стосовно висловлення позиції щодо можливості надання Головним управлінням дозволу на розроблення документації із землеустрою. Вважає лист Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 30 вересня 2014 року № 05.02-16-4898 з переліком наявних картографічних даних по територіям та об`єктам природно-заповідного фонду області станом на 30 вересня 2014 року, в якій включено Національний природний парк «Гомільшанські ліси» не належним, достовірним та достатнім доказом приналежності земельної ділянки до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення стосовно Національного природного парку «Гомільшанські ліси» відсутній, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, на який наданий дозвіл розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1024-р не розроблений, не погоджений. Оскільки прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою або межі встановлених прибережних захисних смуг зазначаються в документації із землеустрою, яка стала підставою для формування земельної ділянки, отже, на його думку, посилання позивача на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у водоохоронній зоні річки Сіверський Донець з посиланням виключно на інформацію з Публічної кадастрової карти України, не є належним, достовірним та достатнім доказом знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги. Взагалі вважає, що Національний природний парк «Гомільшанські ліси» не є ані власником, ані законним користувачем спірної земельної ділянки, отже позовні вимоги в частині зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 площею 0,06 га у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» безпідставні, інформація стосовно наявності охоронного зобов`язання щодо території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» відсутня. Також вважає, що на дату подання позову до суду у лютому 2020 року прокурором сплинув строк позовної давності, доказів неможливості пред`явлення прокурором позову в передбачений законом строк позовної давності, а також доказів поважності причин пропуску такого строку прокуратурою не надано. На підстави викладених обставин вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 134-142). Представник відповідача не погодившись із позовом подав відзив на позов, в якому зазначив, що на час видання спірних наказів земельна ділянка відносилась до земель державної форми власності сільськогосподарського призначення, а тому органом виконавчої влади, що відповідно до закону мав право розпоряджатись земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності в межах Харківської області було Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. На думку представника відповідача, спірну земельну ділянку передано у власність відповідно до норм чинного законодавства, тому просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. (т. 1 а.с. 205-207,164-166) Згідно до письмових пояснень позивача - Міністерства енергетики та захисту довкілля України, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на те, що оскільки земельна ділянка розміщена у водоохоронній зоні річки Северський Донець, проект землеустрою має бути погоджений з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та порушена процедура погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, визначена статтею 186-1 Земельного кодексу України та передача земельної ділянки, що належить до земель Національного природного парку у власність [PERSON] здійснено неправомірно та з порушенням вимог законодавства (т. 1 а.с. 90-97). Представник позивача - Державного агентства лісових ресурсів України в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій підтримав позовну заяву та просив судовий розгляд справи здійснювати без участі представника Державного агентства лісових ресурсів України (т. 1 а.с. 181-183). Відповідно до наявної в матеріалах справи заяви від третьої особи - Департаменту екології та природоохоронних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без участі представника Департаменту. Прокурор Юр`єв І.Д. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник НПП «Гомільшанські ліси» просила позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представники Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, надавали заяви з проханням проводити розгляд справи за їх відсутності, просили позов задовольнити. Представник Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив. Представник третьої особи - Департаменту екології та природоохоронних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без участі представника Департаменту. В судове засідання, представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не з`явився, в матеріалах справи міститься неодноразове заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням на території України карантину через розповсюдження коронавірусу. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки у судове засідання не пояснили. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників прави про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і реалізувати свої процесуальні права. За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Проте, суд зазначає, що клопотання представника відповідача, який повторно не з`явився у судове засідання, про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи. Так, процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача, суд має право розглянути справу на підставі наявних доказів, якщо нез`явлення відповідача не є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує відповідача, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо відповідач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Суд, звертає увагу на те, що на даний час карантинні обмеження, які були раніше встановлені постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. № 211, не обмежують права учасників судового засідання на доступ до суду та дозволяють їм безпосередньо приймати участь у судовому засіданні. Отже, суд зазначає, що учасники справи повинні добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язані демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання, зокрема, розгляд справи в режимі відео конференції із використанням власних технічних засобів, а тому клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню. Виходячи з того, що за час знаходження справи в провадженні головуючого, учасники скористалися своїми цивільними процесуальними правами на подачу відзиву на позов та письмових пояснень щодо суті спору, про необхідність подачі або витребування додаткових доказів, які б мали значення щодо предмету даної справи і могли б вплинути на результат вирішення даної справи учасниками не заявлялося, будь-яких інших клопотань, які б впливали на вирішення справи не подавали, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності не з`явившихся осіб. Заслухавши пояснення прокурора, представника НПП «Гомільшанські ліси», дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 вересня 2015 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, орієнтованою площею 0,06 га із земель державної власності сільськогосподарських угідь (сіножаті), що розташована за межами населеного пункту с. Коропове на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області для подальшої передачі у власність (т. 1 а.с. 34). Згідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 жовтня 2015 року № 2272-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів та території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області. Орієнтований розмір земельної ділянки 0,06 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь для індивідуального садівництва (код згідно КВЦПЗ - 01.05) (т. 1 а.с. 32). Зі змісту витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 площею 0,06 га з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташована за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, форма власності: державна власність, інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки - проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок (т. 1 а.с. 35). Відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27 жовтня 2015 року № 2915-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», затверджено розроблений ФОП [PERSON] проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки [PERSON] за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва (код згідно КВЦПЗ - 01.05), розташованої за межами населених пунктів та території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області. Передано у власність [PERSON] земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів та території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781, площею 0,06 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь для індивідуального садівництва (код згідно КВЦПЗ - 01.05) (т. 1 а.с. 33). З листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», проекти землеустрою щодо їх відведення до Департаменту не надходили та не погоджувались (т. 1 а.с. 36). Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з частиною п`ятою статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Положеннями статті 140 Земельного кодексу України визначено, що припинення права користування земельною ділянкою можливе лише за добровільною згодою користувача або шляхом примусового вилучення у нього земельної ділянки. Згідно зі статтею 149 Земельного кодексу України примусове вилучення земельної ділянки без згоди землекористувача можливе лише в судовому порядку за позовом відповідного органу влади чи місцевого самоврядування. Частинами першою та четвертою статті 186-1 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до вказаного органу за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до частини третьої статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (частина шоста статті 186-1 ЗК України). Згідно зі статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Частинами першою та третьою статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. За змістом статей 317-318 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Згідно зі статтею 324 цього Кодексу земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону. У статті 51 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Статтею 20 Земельного кодексу України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону. Судом установлено, що рішення про зміну меж, площ, категорій чи скасування статусу Національного природного парку «Гомільшанські ліси», відповідно до вищевказаної норми закону, за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку, не приймалося. Як убачається зі змісту позовної заяви, прокурор, звертаючись із позовом, наголошував, що спірна земельна ділянка розташована у межах земель природно-заповідного фонду, а саме - Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що також підтверджено у письмових поясненнях Міністерства енергетики та захисту довкілля України та Департаменту екології та природоохоронних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації. Також прокурором було надано докази на електронному носії інформації, а саме картографічні данні НПП "Гомільшанські ліси" де визначено зонування та квартали парку, а також його структура. Зі звіту спеціалістів у кримінальному провадженні вбачається визначення меж та координат парку.(т.2, а.с.37) За змістом Указу Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004«Про створення Національного природного парку «Гомільшанські ліси» з метою збереження, відтворення та раціонального використання особливо цінних природних комплексів долини р. Сіверського Донця, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення створено на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області Національний природний парк «Гомільшанські ліси» і підпорядковано його Державному комітету лісового господарства України, а також установлено площу земель Національного природного парку «Гомільшанські ліси» -14 314,8 га, у тому числі 3377,3 га земель, які мають бути надані йому у постійне користування та 10937,5 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатками (т. 1 а.с. 47). Повноваження в частині зміни меж національно-природних парків за законом належить виключно Президенту України. У даному випадку статус Національного природного парку «Гомільшанські ліси», як об`єкта природно-заповідного фонду, підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо відповідним Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004. Даний висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі № 544/1336/13-а (провадження № К/9901/5635/18). Суд звертає увагу на те, що передача Управлінням Держгеокадастру у Харківській області спірної земельної ділянки у власність [PERSON] для індивідуального садівництва із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси» в частині її зменшення. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що належними і допустимими доказами підтверджується факт належності території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», на якій розташована спірна земельна ділянка площею 0,06 га, що є об`єктом природно-заповідного фонду. Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявне охоронне зобов`язання, відповідно до якого Державне підприємство «Зміївське лісове господарство» дає зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» створеного, оголошеного Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 в межах Зміївського району. Зі змісту цього охоронного зобов`язання вбачається, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється зміна меж відведення і надання земельних ділянок для інших потреб, використання їх під будь-яке будівництво (т. 2 а.с.33). Зі змісту частини п`ятої статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» вбачається, що оформлення центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища охоронного зобов`язання підтверджує статус відповідних територій як належних до природно-заповідного фонду. Аналіз змісту вказаного документу підтверджує, що Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області передало під охорону землекористувачу (ДП «Зміївське лісове господарство») території площею 7 610,7 га, включені до складу частини території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» без вилучення у землекористувача, в тому числі з розташованою спірною земельною ділянкою в його складі. Отже, наявність охоронного зобов`язання у об`єкта природно-заповідного фонду, з урахуванням положень частини п`ятої статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд», яке оформлено центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища, визнається достатнім для підтвердження статусу відповідної території як належної до земель природно-заповідного фонду. Суд зазначає, що відповідно до висновку Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, розташування земельної ділянки з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781відносно території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» - земельна ділянка з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 знаходиться у межах території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» (згідно меж Проекту створення). На основі розрахунку в ГІС площа земельної ділянки - 0,059979 га. Таким чином, доводи відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про те, що Національний природний парк «Гомільшанські ліси», як об`єкт природно-заповідного фонду, не є власником та користувачем спірної земельної ділянки та відсутні докази про належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, є безпідставними. Слід звернути увагу на те, що викладений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 29 січня 2019 року по справі № 911/3312/17, від 13 серпня 2019 року по справі № 910/11164/16, від 21 жовтня 2019 року по справі № 371/463/17-ц (провадження № 61-1135св19), Відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений в постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель природно-заповідного фонду. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Отже суд вважає, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, [PERSON] , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною Національного природного парку «Гомільшанські ліси». Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18). Згідно зі статтями 43- 45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. Відповідно до статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу. Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів (стаття 20 цього Закону). За змістом статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України. Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частиною восьмою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Відповідно до практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4 та 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Ураховуючи викладене, положення чинного законодавства та установлені судом обставини справи, суд вбачає наявність всіх правових підстав для задоволення позову у цьому випадку. З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес [PERSON] у збереженні права на земельну ділянку, що також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 554/10377/16-ц (провадження № 61-34334ск19). За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,06 га з кадастровим номером: 6321782500:01:000:0781 знаходиться у межах земель території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку «Гомільшанські ліси», оскільки може перешкоджати збереженню Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність [PERSON] для індивідуального садівництва, відбулося всупереч процедури, встановленої законом. Таким чином, оскільки оскаржувані накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність [PERSON] прийняті з порушенням норм закону, то суд вважає, що вони підлягають скасуванню, а також, як наслідок, підлягає скасуванню запис про проведену державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку,видані на підставі зазначених наказів із зобов`язанням [PERSON] повернути цю земельну ділянку у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси». Доводи відповідачів, викладені у відзивах на позовну заяву не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Право держави витребувати земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статуту позивача. Посилання [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами справи на підставі наступного. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У частині першій статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019220000000727 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 50). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила у відповідності до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України. Частинами третьої-п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення. Суд враховує, що оспорюванні накази датовані 2015 роком, а прокурор звернувся з позовом до суду у лютому 2020 року, оскільки позивачам, в інтересах яких пред`явлено позов прокуратурою, стало відомо про порушення прав та законних інтересів саме під час досудового розслідування кримінального провадження № 42019220000000727 від 15 листопада 2019 року, а саме: після отримання відповідних документів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та інформації Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації у січні 2020 року та повідомлення прокуратури у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що об`єктивно позбавило позивачів можливості дізнатися про його існування. Отже, в даному випадку, позивачі дізналися про порушення їх прав та законних інтересів на момент отримання зазначеної інформації у січні 2020 року в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42019220000000727 від 15 листопада 2019 року. З урахуванням вказаного суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності розпочався з листопада 2019 року, отже підстав вважати цей строк пропущеним немає, оскільки із позовом до суду прокурор звернувся у лютому 2020 року. Натомість наявні у відзиві та заяві відповідачів з приводу пропуску позивачем строку позовної давності зводяться передусім до необхідності переоцінки наявних у справі доказів та надання переваги тим доказам, які подані ним самим. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про доведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду на підставі доказів, які в ході судового розгляду не спростовані, отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Як визначено частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до пунктів 1-3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 8408,00 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 81 від 27 січня 2020 року про сплату судового збору за подання позову до суду (т. 1 а.с. 1). Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та з [PERSON] підлягає стягненню в рівних частинах на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору, тобто по 4204,00 грн з кожного (8 408,00 грн / 2).

Outcome: approved