Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання останнього таким, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачка є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , в якому зареєстрована відповідачка. Вказуючи, що відповідачка з липня 2020 року фактично не проживає в будинку, інтересу до житла не проявляє, оскільки проживає в іншому місці, не здійснює витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажає знятися із реєстрації, що є перешкодою в подальшому оформленні субсидії, просила визнати її такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, а справу розглядати за її відсутності. Щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив на позов не подавала. За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами ст. 150 ЖК УРСР та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що позивачка, [PERSON] , є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Холонівської сільської ради Горохівського району Волинської області за №538 від 14 вересня 2015 року. Відповідачка [PERSON] , правомірно зареєструвалася у належному позивачці будинку, що підтверджується копією будинкової книги та довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області за №384 від 5 листопада 2021 року. Попри її реєстрацію в даному будинку, відповідачка більше одного року в ньому не проживає, що підтверджується актом №1 від 2 вересня 2020 року та актом №2 від 13 вересня 2021 року. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачка, [PERSON] , втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване її місце проживання, оскільки більше року фактично не проживає в ньому, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, особистих її речей в ньому не має, поштової кореспонденції не отримує, а тому вона втратила право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачці чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживання в ньому, про поважність причин її відсутності, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо, суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 39 Постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідачка підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved