Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 17.10.2015 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] яка після державної реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] . Від спільного подружнього життя у сторін є малолітній син - [PERSON] , [INFO] . В період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно, а саме: - житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового глинобитного, обкладеного цеглою будинку «А-1», літньої кухні «Б», сараю «Д», огорожі №1-3. Право власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості 15.12.2015 року пройшло державну реєстрацію на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстровано в реєстрі за №4959; - земельну ділянку площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1211000000:02:051:0043, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності на вказану земельну ділянку 05.08.2016 року пройшло державну реєстрацію на підставі рішення Криворізької міської ради №763 від 27.07.2016 року. Тому, позивач просить суд вищевказане майно визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визначити, що їх частки у спільній сумісній власності є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним; визнати, що [PERSON] та [PERSON] , кожному окремо, на праві приватної власності належить по 1/2 частині зазначеного майна, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що [PERSON] з 17 жовтня 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 15.12.2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. та зареєстровано в реєстрі за №4959, у шлюбі, відповідачкою [PERSON] придбано житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового глинобитного, обкладеного цеглою будинку «А-1», літньої кухні «Б», сараю «Д», огорожі №1-3. (а.с. 12, 61-87). На підставі рішення Криворізької міської ради №763 від 27.07.2016 року «Про безоплатну передачу у власність, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) й будівництва індивідуального гаража» [PERSON] 05.08.2016 року набула права власності на земельну ділянку площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1211000000:02:051:0043 (а.с. 11, 53-57). Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та рішенням Криворізької міської ради №763 від 27.07.2016 року жодних застережень не передбачено. Таким чином, домоволодіння та земельна ділянка, придбані в період перебування сторін у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині за кожним з подружжя та визначивши, що кожному окремо на праві приватної власності належить 1/2 частина вказаного майна, а отже позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved