Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Вільнянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.11.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, актовий запис №229 зроблений відділом ДРАЦС Вільнянського РУЮ Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського РУЮ Запорізької області 29.11.2011 року. В подальшому, відповідно до рішення Вільнянського районного суду від 05 січня 2016 року по справі 314/5096/15-ц, провадження 2/314/155/2016, шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 04 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського РУЮ Запорізької області, актовий запис №160. Після розірвання шлюбу, відповідач взагалі не бере участі у вихованні дитини [PERSON] [INFO] , не спілкується з донькою, не цікавиться та не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, стан здоров`я, підготовку до самостійного життя, спортивні досягнення. Відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, навіть з 2014 року жодного разу не зателефонував, не поздоровляє з днем народження, новорічними святами, тощо. Фактично вихованням та утриманням доньки [PERSON] , займається її мати - позивач посправі. Згідно із судовим наказом виданим Вільнянським районним судом за по справі 314/2608/20, провадження 2-н/314/108/2020 від 08.07.2020 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 % частина від усіх видів доходів але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за результатами чого відкрито виконавче провадження. Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від24.07.2020за №27466 відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів, та станом на24.07.2020 існувала заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 2293,32 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам за №27469 від 24.07.2020 року. Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від24.03.2021року за №18.4-38/11392, [PERSON] проінформовано про те, до відділом державної виконавчої служби до Вільнянського ВП Пологівського ВП направлено подання щодо розгляду питання про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] , за ознаками злочину передбаченого ст.164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів на утримання дитини. Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від25.03.2021року за №18.4-38/11393 [PERSON] надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, за змістом якого станом на 25.03.2021 року розмір заборгованості складав 13401,55 грн. 05.05.2021 року державним виконавцем Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Манзенко Т.Л., винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області від 17.12.2021 року за №18.4-38/44309, [PERSON] надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, за змістом якого станом на 17.12.2021 року розмір заборгованості складає 20488,02 грн. Позивач, представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримали з підстав визначених у позові. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову. Суд заслухавши учасників процесу. дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступне. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 04 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського РУЮ Запорізької області, актовий запис №160. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення від 18 грудня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначає наступне: 47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. theUnitedKingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). 48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatismutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (WallovaandWalla v. theCzechRepublic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (HavelkaandOthers v. theCzechRepublic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач має спілкування з дитиною, на їх думку таке спілкування не є належним. Позивач в судовому засіданні підтвердила обставину того, батько має спілкування з дитиною, однак таке спілкування (розмови, зустрічі, проведення спільно часу), на її думку, є неналежними. Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Матеріали цивільної справи свідчать про недоведеність з боку позивача обставин того, що відповідач не виконує батьківських обов`язків в тій мірі, яка може мати наслідком позбавлення батьківських прав. Позивачем не доведено, що розлучення дитини з батьком є необхідним в інтересах дитини. Позивачем також не доведено обставин того, що позбавлення батьківських прав є виключним,крайнім та безальтернативним заходом направленим на забезпечення виховання та навчання дитини. Позивачем не доведено, що поведінка батька настільки впливає на розвиток дитини, що може стати підґрунтям втручання в конвенційні права захищені ст.8 Конвенції, та те, що позбавлення батьківських прав відповідача позитивно вплине на подальший розвиток та соціальне забезпечення дитини, порівняно с тим станом дитини, в якому вона перебуває на час розгляду справи. У зв`язку із зазначеним суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed