Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

29.11.2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Воловецького районного суду Закарпатської області з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.06.2012 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 14.06.2012 р. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000,00 гривень, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. При цьому, позивач вважає, що своїм підписом у анкеті-заяві, відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг між ним та Банком. Погашення кредиту та відсотків повинно відбуватись відповідно до умов. Свої зобов`язання перед позивачем відповідач належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 18.10.2021 року відповідач має заборгованість на загальну суму 21755,98 грн. При формуванні ціни позову позивач, враховує розмір: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20858,99 грн. (в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту 20858,99 гривень); заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 896,99 гривень. В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 21755,98 гривень та сплачений судовий збір в сумі 2270,00 гривень. 16.12.2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження Представник позивача Мазченко В.О., що діє на підставі довіреності за № 5590-К-Н-О від 25.11.2020 р., подала заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , отримавши ухвалу про відкриття провадження від 16.12.2021 року, у відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відзив щодо позову не подавав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що на обґрунтування своїх вимог Банком було подано «Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 14.06.2012 р. підписав відповідач [PERSON] . До позовної заяви Банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому містяться тарифи щодо чотирьох продуктів - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD»; додано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, не підписану відповідачем, довідку про видачу [PERSON] кредитної картки, не підписану відповідачем, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які також не містять підпису відповідача, та виписки з карткових рахунків [PERSON] , та розрахунки заборгованості за договором № б/н від 14.06.2012 року. При цьому, у анкеті-заяві від 14.06.2012 р. не зазначено суму кредитних коштів, яку отримує відповідач [PERSON] , строк, розмір відсотків за користування кредитними коштами, порядок розрахунків щомісячного платежу та відповідальність за невиконання зобов`язань. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, 14.06.2012 р. відповідач [PERSON] звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14.06.2012 р. У цій заяві не вказано, яку суму кредиту надають позичальнику. Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що 25.06.2018 р. позичальнику [PERSON] було встановлено кредитний ліміт 25000 грн., однак доказів про укладення змін до договору про зміну кредитного ліміту позивачем не подано. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 18.10.2021 року Банк нарахував [PERSON] заборгованість у розмірі 21755,98 грн., яка складається із: 0 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 20858,99 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 896,99 грн. заборгованість за простроченими відсотками. У підписаній відповідачем анкеті-заяві позичальника від 14.06.2012 р. процентна ставка не зазначена, так само як і відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 14.06.2012 р. у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.06.2012 р., посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17. Доводи Банку про те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 14.06.2012 р., висловив свою згоду з формою договору та його умовами, а також, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови не беруться до уваги, оскільки у вказаній анкеті-заяві від 14.06.2012 р. зазначено лише загальну назву Умов та Правил, без їх ідентифікації відповідно до дати, коли вони були затверджені, або станом на яку вони були чинні. Крім того, суд констатує, що в анкеті-заяві від 14.06.2012 р. не зазначено і умови зміни відсоткової ставки за користування кредитом. Із розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що процентна ставка позивачем в різні періоди змінювалась, зокрема з 31.05.2013 року відсотки нараховувались за ставкою 30 % річних, з 01.09.2014 року за ставкою 34.80 % річних, з 01.04.2015 року - 43,20 % річних, із 01.06.2015 р. відсотки нараховувались за процентною ставкою 3.60 % (43,20% річних), із 05.12.2018 р. відсотки нараховувались за процентною ставкою 3.50 %. (42 % річних). У іншому розрахунку заборгованості вказано річну процентну ставку на прострочений кредит з 01.07.2019 року до 29.02.2020 року 84,00 % річних, з 01.03.2020 року до 31.07.2020 року 42,00 % річних, з 01.08.2020 року до 18.10.2021 року 40,80% річних. Крім того, із 01.07.2019 р. по 31.07.2020 р. позичальнику [PERSON] нараховувалась річна процентна ставка на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 84,00 % річних та із 01.08.2020 р. по 18.10 2021 р. 60.00 % річних. Таким чином, Банком нараховувались відсотки, в тому числі, за вказаними вище ставками, які не були обумовлені сторонами у анкеті-заяві, а відтак, розмір заборгованості за простроченими відсотками, визначений Банком не доведено, і підстави для стягнення з відповідача на користь Банку нарахованих прострочених відсотків у розмірі 896,99 грн. відсутні. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, Банк має право на стягнення у примусовому порядку з [PERSON] фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто заборгованість за тілом кредиту. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості у відповідача [PERSON] станом на 18.10.2021 року заборгованість за поточним тілом кредиту (фактично отриманих коштів) відсутня. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 20858,99 грн. належить зауважити наступне. За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом. Із системного аналізу вказаної норми слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Враховуючи, що стягненню із відповідача підлягає виключно сума безпосередньо отриманих коштів, а також те, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому суд дійшов висновку, що заборгованість за простроченим тілом кредиту стягненню не підлягає. Таким чином, суд дійшов висновку, про те, що позивач не довів наявність підстав для стягнення із відповідача заборгованості за кредитом саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові. В зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав недоведеності позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed