Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання припиненим договору іпотеки, зняття (припинення) заборони про відчуження квартири звернулись [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визнати припиненим договір іпотеки від 03 березня 2006 року №07-27-ІФ-2006-1, номер запису про іпотеку 5763834 укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «Універсал банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та яке змінило найменування на АТ «Універсал Банк»), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю. 03.03.2006 р. за реєстровим №403 в зв`язку з припиненням зобов`язання, забезпеченого іпотекою; зняти (припинити) заборону запис про заборону №5763775 відчуження квартир загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 367812056101 та припинити іпотеку номер запису про іпотеку 5763834; стягнути з акціонерного товариства «Універсал Банк» (код ЄДРПОУ 21133352) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати у справі в рівних частиках кожному, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 1816,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу. В судове засідання представник відповідача повторно не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про отримання судових повісток рекомендованими листами. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Заслухавши представника позивачів, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що 03 березня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та яке змінило найменування на АТ «Універсал Банк») було укладено кредитний договір №07-27-КФ-2006 відповідно до умов якого позичальник ( [PERSON] ) отримав кредит в розмірі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США, зі сплатою 14% річних за користування кредитом, з кінцевою датою погашення кредиту до 02 березня 2016 року. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, а також будь-яких додаткових договорів до нього, 03 березня 2006 року між іпотеко держателем (ВАТ «Банк Універсальний») позичальником [PERSON] , іпотекодавцями - майновими поручителями [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки №07-27-ІФ-2006-1, згідно з пунктом 1.2. якого предметом іпотеки є трикімнатна квартира [ADDRESS] і належить на праві приватної спільної часткової власності позичальнику [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні кс.копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим 12 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №1803. З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про право на спадщину за законом (ВТТ 242950) посвідченого Сергатюк О.В., державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №5-140 вбачається, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1972 року народження, який помер [INFO] є його мати [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: ј частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 вересня 2001 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради згідно з наказом №298 від 19.09.2001 року. Право власності на вказану квартиру зареєстровано 21.09.2001 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за №190-109-53119 та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 2224184. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на іпотечне майно задоволено; звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 62,4 кв.м. житловою площею 27,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором №07-27-КФ-2006 від 03 березня 2006 року на загальну суму 13 383,63 доларів США. Постановою колегії суддів Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року у даній справі скасовано і ухвалено нове судове рішення; в позові публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Постановою колегії суддів Третьої судової падати Касаційного цивільного суду Верховного суду України від 18 лютого 2021 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» залишено без задоволення; постанову Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишено без змін. Дано постановою зокрема встановлено, що кредитор пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців. Ця обставина встановлена рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року в справі №569/557/15-ц, а тому згідно частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України доказуванню у цій справі не підлягала. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, встановлені вищезазначеними судовими рішеннями обставини не підлягають доказуванню у даній цивільній справі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме мано та їх обтяження. Відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до п.5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (надалі по тексту - Порядок) нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотеко держателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки. Отже, виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, право особи на захист в суді порушених або невизнаних прав рівності процесуальних прав і обов`язок сторін, слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту шляхом визнання іпотеки такою, що припинена. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі №6-243цс14. Як слідує з постанови великої Палати верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №711/4556/16-ц, зокрема пункти 54,68-70, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 абзаци другий і сьомий частин першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частин першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частковою або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, то суди мали ухвалити рішення, яким зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, а не зобов`язувати вчинити такі дії нотаріуса. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинити інше речове право (іпотеку). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимог знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими представником відповідача, який в судове засідання, будучи належним чином повідомленим, повторно не з`явився, письмовий відзив на позов не подав, а тому позовні вимог підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивачами було сплачено судовий збір в розмірі 1816,00 грн. згідно квитанції про сплату №59345 від 19 серпня 2021 року, рішення прийнято на користь позивачів, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частинах, а саме по 908,00 грн. кожному. На підставі викладеного,

Outcome: approved