Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить визнати недійсними умови кредитного договору №262.00203.005904761 від 04.11.2019 року, та частково недійсним графік щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування», з моменту його укладення та зобов`язати АТ «Ідея Банк» повернути [PERSON] надмірно сплачені кошти за кредитним договором №262.00203.005904761 від 04.11.2019 року, в сумі 40 883, 94 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 04.11.2019 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено договір кредиту №262.00203.005904761. Позивач зазначила, що після погашення кредиту та відсотків на сукупну суму 65 900 грн., звернула увагу на те, що платежі банком продовжують нараховуватися. Окрім того, позивач зазначила, що згідно Порядку повернення кредиту, передбаченого Паспортом споживчого кредиту, сукупна сума тіла кредиту становить 47 717,00 грн., 14 113,89 грн. % за користування, а також 40 883, 94 грн. платежів за інші послуги банку. Позивач стверджує, що окрім процентної ставки, згідно п. 1.5. кредитного договору відповідач встановив, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Позивач зазначила, що пунктом 1.5 кредитного договору їй фактично було встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, позивач просила суд врахувати, що надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Оскільки, банком встановлено [PERSON] щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом надається безоплатно, відтак просить визнати недійсним вказаний пункт кредитного договору, а позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2021 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2021 року витребувано у АТ «Ідея Банк» копії матеріалів кредитної справи [PERSON] . 16.12.2021 року представник позивача [PERSON] через канцелярію Галицького районного суду м.Львова подав письмові пояснення по суті справи, у яких просив суд позовні вимоги задоволити повністю. Окрім того, представник позивача долучив до матеріалів справи практику судів з аналогічних правовідносин. 24.12.2021 року через канцелярію Галицького районного суду м.Львова представник відповідача Трофімова Л. подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву, представник зазначила, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Згідно п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Зокрема зазначила, що пунктом 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», банком правомірно визначено плату за обслуговування кредиту. Окрім того, представник відповідача стверджує, що [PERSON] була ознайомленою з умовами кредитування, що підтверджується її підписом. Також, представник відповідача зазначила, що позивачем не обґрунтовано той факт, що нею сплачено комісію в сумі 40 883 ,94 грн. Просить відмовити у задоволенні позову. 10.01.2022 року представник позивача [PERSON] подав клопотання про повторне витребування доказів. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів. Окрім того, повідомлення сторін про судове засідання було скеровано на їх поштові адреси. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши клопотання представника позивача про витребування доказів, суд зазначає, наступне. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. В той же час, доказами, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно приписів ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів необхідно відмовити, оскільки до клопотання позивачем та її представником не долучено належних та допустимих доказів про вжиття ними заходів для отримання доказів самостійно та причини неможливості отримання доказів. Відтак суд вважає за необхідне розгляд справи проводити на підставі наявних в матеріалах справи доказах, які вважає достатніми. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 04.11.2019 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено договір кредиту №262.00203.005904761 /а.с.44-45/. Як вбачається з матеріалів справи, згідно пунктів 1.2.-1.4. кредитного договору, банк надає позивачу кредит у розмірі 47717 грн. з процентною ставкою у розмірі 15 % річних строком кредиту на 36 місяців /а.с.44-45/. Пунктом 1.5. кредитного договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послухи Банку» /а.с.44/. Згідно пункту 1.6. Кредитного договору датою повернення кредиту - 04.11.2022 року. Повернення заборгованості за Договором здійснюється через транзитний рахунок № [NUMBER] , відкритий у банку відповідно до Графіку, викладеного в Додатку №1 доданого Договору. Пунктом 1.7. кредитного договору передбачено, що банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 41493,04 гривень на рахунок № [NUMBER] позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», МФО 336310, та позичальник доручає банку оплатити страховий за рахунок кредиту в розмірі 6223,96 грн. згідно умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Уніка життя» в AT «Ідея Банк» № [NUMBER] через транзитний рахунок, відкритий в AT «Ідея Банк» /а.с.44/. Згідно п.3.2 Кредитного договору ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими кредитного договору /а.с.44/. Згідно п. 6. Кредитного договору, всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в договорі, і є невід`ємною частиною Договору та чинна редакція якого розміщена на сайті Bamcy: www.ideabank.ua /а.с.44/. Як вбачається з п. 4.2. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту №262.00203.005904761 від 04.11.2019 року банк встановив плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту /а.с.45/. З колонки 7.4 Таблиці п.5 Додатку №1 вбачається, що плата за обслуговування кредитної заборгованості (інші послуги банку) складає 40883,94 грн., які повинні сплачуватися щомісячно на транзитний рахунок № [NUMBER] відкритий у Банку в період з 04.12.2019 року по 04.11.2022 року 36 щомісячними внесками, згідно Графіку платежів. Згідно колонки 10 Таблиці п.5 Додатку №1 загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 102714,83 грн. /а.с.45/. Окрім того, пунктом 9.8.2. пункту 9.8 розділу 9 «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що затверджений протоколом засідання Правління №06/12-11 від 12.06.2019 p., що діяли з 30.09.2019 року по 14.11.2019 року плата за обслуговування кредитної заборгованості, що сплачується позичальником за користування кредитом, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком за договором кредиту, включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Однак, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Пунктом 1.5 Кредитного договору та п. п. 4.2., 7.4. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 фактично Банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якого прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, суд дійшов висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику за законом, плата є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості, що встановлений у п. 7.4. Додатку №1 становить 40883,94 грн. Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Отже, положення у Кредитному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечить принципу добросовісності. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Однак, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину (такий висновок зроблений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19 ( провадження №61-8030св20). Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки, банком було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі, суд вважає, що положення кредитного договору №262.00203.005904761 від 04.11.2019 року, та графіку щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» слід визнати недійсними з моменту укладення договору, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Однак, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження сплати позивачем платежів по кредиту, зокрема доказів сплати грошових коштів за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 40883,94 грн., відсутня інформація про рух коштів по рахунку позивача. Окрім того, позивачем не доведено, що її зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів в розумінні ст. 1054 ЦК України є повністю виконаними. Відтак, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, про необхідність зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених з часу укладення кредитного договору та повернути [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти за кредитним договором №262.00203.005904761 від 04.11.2019 року, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, що, на думку суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, окремо за кожну вимогу немайнового характеру у загальному розмірі 1816 грн. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що між адвокатом Винниченком Михайлом Петровичем та [PERSON] 01.11.2020 року укладено договір про надання правової допомоги /а.с.38/. Відповідно до Акту приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 14.12.2021 року, адвокатом було надано клієнту наступну правову допомогу: вивчення та аналіз матеріалів справи; готування позовної заяви та пакету документів, реєстрація в суді; участь в судовому засіданні, ведення справи в суді, відстеження інформації про рух справи. Вартість послуг за вказаний перелік послуг становить 10 000 грн., які [PERSON] було передано адвокату готівкою, про що зазначено в акті приймання наданих послуг /а.с.37/. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Виходячи з наданих адвокатом доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи витрачений час на надання юридичних послуг та правової допомоги по зазначеній справі, суд дійшов висновку, що сума судових витрат в розмірі 10000 грн. є обґрунтованою, співмірною складності справи та витраченому часу, а також пропорційною до предмету спору. Відтак, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Outcome: approved