Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнила та обґрунтовувала тим, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». 30.10.2017 вона звернулась до Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Німецька, буд. 5, та замовила фінансову послугу по здійсненню грошового переказу з використанням платіжної системи «Вестерн Юніон», подавши відповідну заяву, яка прийнята до виконання службовою особою [PERSON] , на купівлю 2420 Євро за 75988,00 грн, та внесла кошти для їх переказу, сплативши 3486,00 грн комісії за здійснення переказу. Одержувачем грошового переказу позивач зазначила чоловіка [PERSON] , місцем одержання переказу вказала країну Німеччину. Однак, не зважаючи на відсутність у неї розрахункових рахунків у АТ КБ «ПриватБанк» та відсутність її згоди на їх відкриття, кошти в сумі 3486,00 грн були зараховані на розрахунковий рахунок [NUMBER] , а кошти в сумі 2420,00 Євро були зараховані на розрахунковий рахунок [NUMBER] . Крім того, через деякий час вона отримала СМС-повідомлення, в якому зазначалося, що грошові кошти в сумі 75479,21 грн зараховані в рахунок погашення заборгованості перед банком. А сума в 3486,00 грн отримана банком в якості комісії за здійснення грошового переказу, який не здійснено, та не зараховано в рахунок погашення будь-якої заборгованості. Крім того, грошовий переказ на рахунок [PERSON] не зарахований та ним не отриманий. За таких обставин, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 2420,00 Євро, пеню в розмірі 242,00 Євро, 3486,00 грн комісії за здійснення грошового переказу з використанням платіжної системи «Вестерн Юніон», 10000,00 грн маральної шкоди, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10% від суми задоволеного позову. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача адвоката Максимова Р.І. надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, виклавши свої обгрунтування в письмових поясненнях та відзиві. Зокрема, представник посилався на те, що позивач погодилась з договірним списанням боргу, підписавши кредитний договір від 27.01.2010 (заява, умови, правила), і тому банком правомірно було направлено її кошти на погашення існуючого боргу. Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що розпорядження на списання коштів не надавала, рішення про стягнення з неї коштів було відсутнє, у зв`язку з чим відповідач безпідставно списав 2420 Євро в рахунок погашення заборгованості та 3486,00 грн комісії за здійснення грошового переказу з використанням платіжної системи «Вестерн Юніон». Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що 30.10.2017 [PERSON] звернулась до Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Німецька, буд. 5, та замовила фінансову послугу по здійсненню грошового переказу з використанням платіжної системи «Вестерн Юніон», подавши відповідну заяву, яка прийнята до виконання службовою особою, на купівлю 2420 Євро за 75988,00 грн, та внесла кошти для їх переказу, сплативши 3486,00 грн комісії за здійснення переказу. Одержувачем грошового переказу позивач зазначила чоловіка [PERSON] , місцем одержання переказу вказала країну Німеччину. Також встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконало, погоджений з [PERSON] грошовий переказ, а за своєю ініціативою здійснило списання цих коштів на погашення заборгованості за кредитним договором від 27.01.2010, укладеного між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач, обґрунтовуючи вказане вище списання посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, згідно з яким клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах цих сум, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів за боргами клієнта в розмірах, визначеними цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунка у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунка клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості/національній валюті України за договором, і купує/продає іноземну валюту на Міжбанківському валютному ринку та з будь-якого рахунка клієнта, відкритого Банком, оформлюється меморіальним ордером. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2021 та постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021, згідно з якими з [PERSON] стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 9200,52 грн, а також проценти за користування кредитом за період з 27.01.2010 по 31.08.2014 у розмірі 389501 грн. Разом з цим, суд не погоджується з такою позицією відповідача, з наступних підстав. Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» до нечесної підприємницької практики, яка в Україні забороняється, включаються дії, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, а, також, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Закон називає агресивною таку підприємницьку практику, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Однією з ознак агресивної підприємницької практики згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором. Забороняється вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання (пункт 4 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з частинами 2, 3 цієї статті, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами, і не вправі визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перераховувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 ст. 22 цього Закону. Згідно з ч. 2 ст. 1071 та ч. 1 ст. 1072 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, проте, виключно в межах залишку грошовий коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом. Договірне списання - це списання грошових коштів з будь-якого рахунку клієнта у рахунок погашення зобов`язань перед банком, згідно з договором умовами якого передбачено подібне списання. Відповідно до ст. 26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Також відповідно до п. 6.1 - 6.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженою Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Представник відповідача зазначив, що списання коштів здійснювалось в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 27.01.2010 укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , на підставі підписання заяви позичальником та приєднанням до банківських Умов та Правил, а саме: «клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах цих сум, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів за боргами клієнта в розмірах, визначеними цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунка у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунка клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості/національній валюті України за договором, і купує/продає іноземну валюту на Міжбанківському валютному ринку та з будь-якого рахунка клієнта, відкритого Банком, оформлюється меморіальним ордером». Однак, згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Враховуючи, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до відзиву Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для відмови у позові, тому у суду не має підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг є договором приєднання у розумінні ст.634 ЦПК України. Крім того зазначені Умови не містять підпису позивача. При цьому відповідачем не надано доказів, а судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитних договорів і що саме ці Умови мав на увазі позивач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання позивач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи надав згоду на списання коштів зі своїх карткових рахунків. Частиною 3 статті 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунку якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем щодо здійснення грошового переказу. Крім того, відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Аналізуючи викладене, суд бере до уваги, що позивач не вчиняв розрядження чи будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів під час здійснення переказу, не надав згоди щодо приєднання банківських Умов та Правил, а тому списання в розмірі 75988,00 позивача здійснювались неправомірно. Відповідно до ст. 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. У відповідності\~до п.\~32.2\~Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ грошей\~в Україні»,\~у разі\~порушення банком,\~що обслуговує\~платника,\~встановлених цим\~Законом строків\~виконання доручення\~клієнта на\~переказ цей\~банк зобов`язаний\~сплатити платнику\~пеню у\~розмірі 0,1\~відсотка суми\~простроченого платежу\~за кожний\~день прострочення,\~що не\~може перевищувати\~10\~відсотків суми\~переказу,\~якщо інший\~розмір пені\~не обумовлений\~договором між\~ними. У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Враховуючи, що Банк здійснив неправомірне списання коштів під час здійснення грошового переказу позивача, на його вимогу не повернув вчасно ці кошти, обмеживши правом щодо розпорядження грошовими коштами, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо належного переказу коштів, а тому суд вважає можливим стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за весь час неповернення протиправно списаних коштів, у межах заявлених позовних вимог, що не перевищує 10 відсотків суми переказу та становить 242,00 Євро. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про захист прав споживачів, а саме: стягнення неправомірно списаних коштів в розмірі 2420 Євро та комісії за здійснення грошового переказу з використанням платіжної системи «Вестерн Юніон» у сумі 3486,00 грн, а також пені в сумі 242 Євро законні та обґрунтовані, і тому підлягають задоволенню. Згідно з роз`ясненнями наданими в пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 , у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 Євро 32,1147 грн. Отже, сума неправомірно списаних коштів складає 2420,00 Євро, що за встановленим курсом НБУ станом на 21.01.2022 становить 77717,57 грн, а пеня в сумі 242 Євро 7771,76 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист про споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81\~ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які змінили її нормальний життєвий ритм, а тому,

Outcome: partial