Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

26 серпня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 21.07.2010 року в розмірі 23\~746,33 грн., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 7\~805,70 грн., відсотками 15\~940,63 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21.07.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитний картковий рахунок. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (далі кредитний договір). Зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаних відповідачем анкети-заяви, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які викладені на веб-сайті банку, відповідно до яких позичальник обслуговується та надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача. Факт укладення між сторонами кредитного договору підтверджується анкетою-заявою, яку було підписано відповідачем, зі змісту якої вбачається, що останній був проінформований про умови кредитування, надані йому на ознайомлення в письмовій формі. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2021 року виникла вказана вище заборгованість. Позивачем подано до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечував. Зазначив, що кредитний договір з позивачем не укладав, позивачем не додано до суду доказів щодо перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. «Умови та правила надання банківських послуг» не є складовою кредитного договору, відповідач не був з ними ознайомлений. 19.01.2022 року представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив застосувати до позивних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками строк позовної давності. В судове засідання представник позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та представника. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.07.2010 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач ознайомився та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», виразив свою згоду, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 23). 21.07.2010 року відповідачем також було підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с. 24). Відповідно до ст.ст. 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.ст.\~1054,\~1055\~ЦК України\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується надати\~грошові кошти\~(кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов`язується повернути\~кредит та\~сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~ істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею\~526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зважаючи на факт підписання відповідачем вказаної вище анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, суд дійшов висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання 21.07.2010 року анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір за яким було відкрито картковий рахунок, визначено кредитний ліміт та надано кредитні картки № [NUMBER] від 21.07.2010 року (термін дії до 02/14), № [NUMBER] від 26.08.2011 року (термін дії до 09/15), № [NUMBER] від 11.11.2013 року (термін дії до 08/17) та № [NUMBER] від 13.02.2015 року (термін дії до 08/18). З наданої позивачем довідки вбачається, що умови кредитування та обслуговування карткового рахунку за кредитним договором були змінені в частині розміру кредитного ліміту, 27.12.2012 року збільшено кредитний ліміт до 8\~000,00 грн. (а.с. 21). Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 22.06.2021 року становить 23\~746,33 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7\~805,70 грн., заборгованості по прострочених відсотках 15 940,63 грн. (а.с. 5-13). З наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки про рух коштів вбачається, що відповідачем було фактично отримано суму кредиту. Виписка по руху коштів по картковому рахунку відповідача містить інформацію про рух коштів, що знаходяться на балансі зазначених вище кредитних карток, та всі операції за кредитними картками. За таких обставин, активація відповідачем кредитних карток та користування картковим рахунком також свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Таким чином між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 21.07.2010 року укладено кредитний договір, в якому сторони погодили розмір бажаного відповідачем кредитного ліміту, розмір базової відсоткової ставки, комісії, строк погашення заборгованості тощо. Матеріали справи не містять даних, що договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався та визнаний недійсним. Відповідно до Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, виписки банків віднесені до первинних документів, які фіксують факти виконання госоперацій та служать підставою для записів у регістрах бухобліку та в податкових документах. Відповідно до вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем надано до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази укладення між сторонами кредитного договору та надання відповідачу кредитних грошових коштів. Оцінюючи в сукупності наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку в якості доказу, судом встановлено, що відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, зважаючи на що утворилася заборгованість за кредитним договором. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують факт укладення кредитного договору та розмір заборгованості за тілом кредиту. Згідно зі ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Укладений між сторонами шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови\~кредитування з\~використанням платіжної\~карти «Кредитка\~Універсальна» 55\~днів пільгового\~періоду кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи положення ч.2 ст. 530 ЦК України та той факт, що позичальником фактично отримані та використані кредитні грошові кошти в добровільному порядку на користь позивача не повернуті, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано звернулося до суду за захистом порушених прав, шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язки з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року по цивільній справі № 342/180/17. Зважаючи на те, що позивач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором, фактично отримані та використані кредитні грошові кошти у добровільному порядку на користь АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, у позивача були наявні правові підстави для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, дана позовна вимога є обґрунтованою. Проте, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту зважаючи на подану представником відповідача заяву про застосування строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк 23.07.2010 року надав відповідачу кредит в розмірі 4\~400,00 грн., 06.01.2011 року збільшив кредитний ліміт до 5\~200,00 грн., 16.03.2011 збільшив кредитний ліміт до 6\~200,00 грн., 27.12.2012 року збільшив кредитний ліміт до 8\~000,00 грн. (а.с. 21). Зі змісту довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду вбачається, що сторонами було визначено період погашення заборгованості та пільгову ставку, яка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ст. 253, ч. 3 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до\~ч.\~1,\~5\~даної ст.\~261\~ЦК України\~перебіг позовної\~давності починається\~від дня,\~коли особа\~довідалася або\~могла довідатися\~про порушення\~свого права\~або про\~особу,\~яка його\~порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі змісту ст.ст. 26, 261 та 267 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц. Перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця, зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. Під час підписання кредитного договору сторонами не було визначено кінцевий строк повернення кредиту. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. З наданого розрахунку вбачається, що заборгованість за тілом кредиту виникла 28.02.2015 року в розмірі 172,61 грн., станом на 31.08.2018 року заборгованість за тілом кредиту становить 7\~805,70 грн., заборгованість за тілом кредиту в даному розмірі виникла з 28.02.2018 року, саме з цієї дати позивач дізнався про порушення його прав щодо повернення заборгованості в сумі 7\~805,70 грн., зважаючи на що строк позовної давності за даною вимогою сплив 28.02.2021 року. З вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 7\~805,70 грн., яка виникла станом на 28.02.2018 року, позивач звернувся 26.08.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Оскільки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7\~805,70 грн. виникла станом на 28.02.2018 року, строк позовної давності внесенням платежів не переривався, а з вимогою про стягнення заборгованості в цьому розмірі позивач звернувся до суду 26.08.2021 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Стосовно стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на наступне. За змістом статті 1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів\~та порядок\~їх сплати\~за договором\~визначаються в\~договорі залежно\~від кредитного\~ризику,\~наданого забезпечення,\~попиту і\~пропозицій,\~які склалися\~на кредитному\~ринку,\~строку користування\~кредитом,\~розміру облікової\~ставки та\~інших факторів. Встановлений\~договором розмір\~процентів не\~може бути\~збільшений банком,\~іншою фінансовою\~установою в\~односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду вбачається, що сторонами узгоджено базову процентну ставку на місяць 2,5 відсотки, що дорівнює 30 відсоткам річних, визначено строк погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості (а.с. 24). Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, що виникла станом на 22.06.2021 року в розмірі 15\~940,63 грн. З наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість по відсотках виникла з 18.08.2010 року та продовжувала збільшуватися. Строк дії картки закінчився 31.08.2018 року (08/18) (а.с. 22). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц, право кредитодавця нарахувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на зазначену правову позицію, суд дійшов висновку, що оскільки зі спливом строку кредитування 31.08.2018 року (08/18) припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31.08.2018 року позивач не має право нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом. Зважаючи на зазначене, суд відмовляє у стягнення заборгованості по відсотках за період з 31.08.2018 року. Стосовно стягнення заборгованості по відсотках, що виникла за період з 18.08.2010 року до 31.08.2018 року, то позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають з наступних підстав. Як було зазначено вище сторони під час підписання довідки про\~умови кредитування\~з використанням\~платіжної карти\~«Кредитка Універсальна»\~55\~днів пільгового\~періоду узгодили базову відсоткову ставку на місяць в розмірі 2,5 відсотків, що дорівнює 30 відсоткам річних. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачем розрахунок по відсотках починаючи з 01.09.2014 року було здійснено з використанням відсоткової ставки 34,8 відсотків на рік, з подальшим її збільшенням до 43,2 відсотків на рік. Дані щодо узгодження з позивачем збільшення відсоткової ставки матеріали справи не містять. Зважаючи на те, що сторонами кредитного договору, шляхом підписання довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, було узгоджено базову відсоткову ставку на місяць на рівні 2,5 відсотків, а в подальшому позивачем в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку, що суперечить положенням статті 1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги є необгрунтованими, зважаючи на що заборгованості за простроченими відсотками підлягає перерахунку з урахуванням визначеного сторонами розміру базової відсоткової ставки на місяць (2,5 відсотків, що дорівнює 30 відсоткам річних). Проте, суд відмовляє у стягненні заборгованості по відсотках, за період з 18.08.2010 року до 31.08.2018 року та не здійснює її перерахунок, у зв`язку з застосування до даної вимоги строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача. В п. 34, 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц викладено правовий висновок, відповідно до якого «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсотків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу. Оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 18.08.2010 року по 31.08.2018 року (дата закінчення дії картки) в сумі 15\~940,63 грн. звернувся 26.08.2021 року, а строк позовної давності не переривався, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Стосовного заявлених відповідачем клопотань про залишення позову без руху та про витребування доказів, суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Оцінюючи доводи та аргументи відповідача, викладені і відзиві на позов та клопотаннях, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed