Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У листопада 2021 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа - Управління служба у справах дітей Шевченківського району м. Дніпра про визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У червні 2020 року відповідачкою [PERSON] було подано письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого вона повністю заперечувала проти обставин викладених у позовній заяві та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, заперечуючи проти первісного позову, 18 червня 2020 року [PERSON] , звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління служба у справах дітей Шевченківського району м. Дніпра та Служба у справах дітей Піщанської сільської ради про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, в якому просить визначити місце проживання сина, [PERSON] разом з нею, матір`ю, [PERSON] . Ухвалою суду від 19 червня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] повернуто позивачці, у зв`язку з пропуском процесуального строку на подання такої позовної заяви. Після чого, 20 червня 2020 року [PERSON] подано апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська щодо повернення її зустрічної позовної заяви та відповідною ухвалою апеляційного суду відкритою апеляційне провадження по даній заяві та 23 жовтня 2020 року, відповідною постановою апеляційного суду, апеляційну скаргу задоволено та ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2020 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 22 січня 2021 року відповідною Ухвалою Бабушкінського районного суду дану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. 19 березня 2021 року Ухвалою суду Дніпропетровського районного суду прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління служба у справах дітей Шевченківського району м. Дніпра про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління служба у справах дітей Шевченківського району м. Дніпра та Служба у справах дітей Піщанської сільської ради про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - адвокат Бартош-Стрельникова Т.М. позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити та щодо задоволення зустрічного позову заперечувала у повному обсязі, вважаючи такі вимоги необґрунтованими та безпідставними, тому просила суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Василенко І.А. в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, а вимоги за зустрічним позову підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, та просила їх задовольнити. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги по справі: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління служба у справах дітей Шевченківського району м. Дніпра та Служба у справах дітей Піщанської сільської ради, в судові засідання надали відповідні висновки щодо доцільності проживання дитини з одним із батьків, та зазначили про можливий розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися в судові засідання, дослідивши докази в їх сукупності та надавши їх відповідну правову оцінку, а також враховуючи думку малолітньої дитини [PERSON] , яку він висловив під час опитування його у удовому засіданні, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони по даній справі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували та знаходилися у фактичних шлюбних відносинах, а також разом ніколи не мешкали та спільного господарства не вели. Крім того судом встановлено, що протягом всього часу, у тому числі і на момент розгляду справи, дитина мешкала і мешкає розом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , в квартирі, яка належала батькові позивачки за зустрічним позовом - [PERSON] на праві власності до 01.10.2019 року, що підтверджується довідкою про проживання від 20124 року, виданою ОСББ «Олімпік-2», довідкою про склад родини від 31.05.2016 р. № 807, видана Виконкомом Ювілейної селищної ради; довідкою про склад сім`ї, виданою відділом соціального захисту населення Слобожанської селищної ради від 18.05.2020 року, актом обстеження умов проживання, складеним 11.02.2020 року начальником Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Діденко О.Б. та спеціалістом ССД Слобожанської CP Угнич О.М., актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 15.05.2020 року КЗ «Милосердя Слобожанської селищної ради». Також, як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2012 року по справі № 2-410/1663/12 та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , який проживає разом матір`ю за вищевказаною адресою та знаходиться на її утриманні. Тобто судом, при розгляді спору між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дитини, встановлено ту обставину, що дитина проживає разом з матір`ю - [PERSON] . Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто обставини, встановлені у вказаному рішенні суду у справі з участю тих самих сторін додатковому доказуванню не підлягають, що відповідає положенням ч.4 ст.82 ЦПК України. Разом з тим у судовому засіданні встановлено, з 2011 по 2013 роки хлопчик відвідував дитячий садок приватного типу на території житлового комплексу «Зоряний» в смт. Слобожанське (попередня назва Ювілейне), що підтверджується довідкою. З 2013 року по 2016 рік дитина відвідувала КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 2 «Берізка» Слобожанської селищної ради, що також підтверджується відповідною довідкою, які крім іншого, ту обставину, що перераховані дошкільні заклади, територіально знаходяться максимально наближено до місця проживання матері дитини, з якою він постійно проживав у зазначений період. Разом з тим, суд приймає до уваги обставини та умови проживання батьків, які вони можуть надати дитині при її вихованні. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батько дитини - [PERSON] за професією є лікарем-комбустіологом та за особливістю своєї професії він має максимально повну зайнятість: праця одразу в декількох закладах, одним з яких є ДЗ «ДМА МОЗ України», очна аспірантура, іспити, захист кандидатської дисертації, підготовка та публікація наукових статей, що є невід`ємною складовою освітньо-наукової програми аспірантури, а також праця в декількох лікарнях, зокрема і в нічну зміну, що автоматично виключає його можливість особисто приділяти належну та достатню увагу синові у його вихованні і розвитку, що не відповідає найважливішим інтересам та життєвим аспектам дитини. У свою чергу, мати дитини - [PERSON] має гнучкий графік роботи та достатній фінансовий рівень для належного матеріального забезпечення дитини, що поєднує комфортний відпочинок, забезпечення синові соціального, духовного і морального розвитку та благополуччя. Також встановлено, що окрім забезпечення дитини належними умовами проживання, одягом, продуктами харчування та іншими засобами для розвитку дитини, мати в змозі сплачувати приватні уроки англійської мови дитини, його подорожі Україною та за кордон, про що у свою чергу, батьком дитини суду не зазначено та не підтверджено подібні факти виховання сина з його сторони. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що починаючи з 2018 року, між сторонами була погоджена домовленість про почергове проживання сина разом з матір`ю та батьком, відповідно до умовного графіку, який буде гнучкий та пристосований до життя кожного і насамперед до потреб та побажань малолітнього [PERSON] . Разом з тим, в матеріалах справи наявний висновок Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, як органу опіки та піклування, згідно якого доцільним місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначено разом з батьком [PERSON] , а також наявний висновок Піщанської сілької ради, за результатами якого встановлено, що доцільним місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] визначено разом з матір`ю [PERSON] , тому вирішальним при визначенні місця проживання дитини з одним із батьків, для суду є та обставина, що опитана у судовому засіданні дитина, в присутності представників сторін та без особистої присутності його батьків, виявив бажання проживати особисто зі своєю матір`ю, але також зазначив про свою любов до всієї без виключення родини та вказав на бажання зустрічатися зі своїм батьком і проводити з ним час на одинці. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно висновку психологічного дослідження психолога [PERSON] , на зустрічах зі спеціалістом, в процесі діагностичної бесіди, [PERSON] відверто розповідає, що дуже любить усіх членів своєї сім`ї від батьків до дідусів і бабусь, а також зазначає про те, що йому невідомо про будь-які конфлікти з приводу обмеження спілкування з кимось із батьків та рідні (бабусі, дідусі), хлопчик сприймає, що вільно проводив час з тим з ким бажав, без обмеження часу будь-ким із дорослих, без буд-якого тиску на нього, що у свою чергу спростовує твердження батька викладені у своїй позовній заяві, щодо повної відсутності інтересу матері по відношенню до своєї дитини та не бажання її приймати участю у вихованні сина. Вирішуючи заявлені позови, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак, це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Також статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Судом не встановлено особливої непридатності або не благополучності обох сторін по справі, саме тому, суд у цій справі, акцентує увагу у якнайкращих інтересах дитини, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Крім того, опитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , суду пояснив, що він проживає разом з мамою та висловив бажання в подальшому проживати разом з нею. Також зазначив про те, що коли тато приїздить, то мама не забороняє їм бути разом та спілкуватись, тобто судом встановлено, що [PERSON] не чинить [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні та побаченнях з дитиною, а також брати участь у його вихованні. Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини по даній справі, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд прийшов до висновку, що визначення місце проживання малолітнього сина сторін у цій справі з матір`ю, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з сином, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Суд також враховує, що стан здоров`я дитини [PERSON] , його позиція і бачення свого місця проживання разом з матір`ю з великою вірогідністю можуть стати чинниками, які спровокують вкрай негативні наслідки для цієї дитини у разі її примусового переміщення для постійного проживання з батьком. Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання сина, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю. Крім того, визначаючи місце проживання сина з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як він вже досить тривалий час проживають разом із мамою. За таких обставин, суд дійшов висновку проте, що вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини з ним до задоволення не підлягають та, відповідно, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини з нею - підлягають до задоволення. Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні первісного позову відмовлено, тому судові витрати слід віднести за рахунок первісного позивача [PERSON] , а також з урахуванням того, що зустрічний позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, тому з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст. ст. 157, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved