Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2021 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не надає сина матеріального утримання. Покликаючись на наявність, визначеного законом обов`язку щодо матеріального утримання неповнолітніх дітей, позивачка просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 листопада 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідач відзив на позов до суду не подавав. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Черніцький І.Р. у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву від 19 січня 2022 року про розгляд справи без його участі. Вказав, що позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивачки не заперечив проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 22 грудня 2020 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2021 року (справа №607/22531/20). У сторін [INFO] народився син - [PERSON] , про що складено актовий запис №2353 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 01 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 28 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2005. Неповнолітні діти проживають разом із позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відповідно до Довідки № 2016, виданої 29 жовтня 2021 року Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Байковецької сільської ради та до Довідки № 2159, виданої 22 листопада 2021 року Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Байковецької сільської ради. Сторони не можуть досягнути згоди з приводу матеріального утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Судом установлено, що сторони не досягли згоди з приводу понесення витрат на утримання неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому суд враховує, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю та повністю знаходяться на її утриманні, а відповідач не виконує свій обов`язок щодо утриманню неповнолітніх синів, не надає їм матеріальної допомоги без поважних на те причин. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних заперечень щодо доводів позивача та належних та допустимих доказів на їх спростування відповідач не надав. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітніх дітей сторін на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 листопада 2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved