Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

12.11.2021 року представник позивачки - адвокат Савченко Євген Олександрович звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить: визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м.Рубіжне Луганської області; право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1423055700:01:000:0972 та на земельну ділянку площею 0,2770 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 1423055700:01:000:0973, дані земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.1-4). Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 12.11.2021 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу - заперечення на відзив (а.с. 62-63). Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON] (а.с.90-91). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Савченко Є.О., належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули. Представник позивачки - адвокат Савченко Є.О. надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачки [PERSON] , позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 88). Третя особа [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причину свого неприбуття суд не повідомив (а.с.94). Представник відповідача - Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області Анацький С.В., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду, про що надав відповідну заяву (а.с. 97-98). Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.01.2022 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] в сел.Кіровськ м.Красний Лиман померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть видане 03.03.2007 р. Кіровською селищною радою, актовий запис № 15 (а.с.11). [INFO] в м.Рубіжне Луганської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть видане 12.03.2009 р. відділом РАЦС Рубіжанського міського управління юстиції у луганській області, актовий запис № 192 (а.с.12). Факт родинних відносин поміж [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] як поміж донькою та батьками підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.13-15). 25.04.2014 р. рішенням №425/944/14-ц Рубіжанського міського суду Луганської області, що набрало законної чинності - було задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин. Визнати [PERSON] яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , дружиною та чоловіком (а.с38). Після померлого [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складалося з: -житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] , який знаходиться у приватній власності поміж двома співвласниками (дружиною та чоловіком). -земельної ділянки яка знаходиться у приватній власності - площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1423055700:01:000:0972 та земельної ділянки яка знаходиться у приватній власності - площею 0,2770 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 1423055700:01:000:0973, котрі розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 13.12.1982 р. [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] , даний договір був складений та посвідчений головою - Мальченко Л.М. 13.12.1982 р., реєстровий №373, а в подальшому зареєстрований в книгу БТІ 22.12.1982 р., за №527, згідно якої на праві особистої власності зареєстровано право власності на вище приведений житловий будинок за [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-19) 12.11.1997 р. [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю виданого громадянину України з планом зовнішніх меж земельної ділянки, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності №408, згідно рішення виконкому Кіровської селищної ради №130 від 22.10.1997 р., надана земельна ділянка площею 1500 м2 для будівництва житлово будинку та господарських будівель, і площею 3555 м2 для ведення особистого підсобного господарства, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). З інформації з Державного реєстру РП №272514463 від 31.08.21 р. на будинок [ADDRESS] в електронному реєстрі теж не зареєстровано право власності на цей будинок та на земельні ділянки. Державний нотаріус Краснолиманської державної нотаріальної контори у своїй постанові про відмову у вчинені нотаріальної дії відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON] відмовив з наступних підстав: -відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на Ѕ житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд та земельні ділянки розміром 0,1500 га та 0,3555 га, що знаходяться на території [ADDRESS] , які належать [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті спадкоємцем був її чоловік який прийняв спадщину, але не оформив. -з наданих витягів ДЗК в яких вказані площі земельних ділянок: 0,1500 га та 0,2770 га встановлено, що розмір однієї земельної ділянки не відповідає відомостям, вказаних в державному акті на право власності на земельну ділянку серії Ш-ДН №159067. -не підтверджено факт родинного зв`язку між спадкодавцями, оскільки в документах записано прізвище чоловіка « [PERSON] », а прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.35 зворот). Нотаріус у своїй постанові послався на п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Як вбачається з вище приведеного договору дарування та Інформації з реєстру речових прав (електронний реєстр) тільки згідно відомостей КП БТІ м.Словянськ власниками по Ѕ частці приведеного житлового будинку і прибудинкових споруд є - [PERSON] та [PERSON] , а згідно державного акту на земельну ділянку власником тільки є - [PERSON] .. З цього слідує, що [PERSON] після смерті його дружини, як спадкоємець першої черги з законом вступив у спадщину за законом, однак належним чином її не встиг оформити та помер, а також на час вже вступу у спадщину після його смерті відсутня належна реєстрація права власності у реєстрі речових прав на майно, що позбавляє спадкоємця оформити його Ѕ частку навіть на цей будинок. З документів які були надані державному нотаріусу встановлено, що виникла розбіжність у розмірі земельної ділянки, а саме: на земельну ділянку площею 0,2770 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 1423055700:01:000:0973, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (раніше назва була смт.Кіровськ Краснолиманського та Лиманського району) Донецької області, яка знаходилася у приватній власності - [PERSON] , оскільки у державному акті на право власності на землю I-ДН №159067 площа земельної ділянка вказана розміром - 3555 м2 (0,3555 га) тоді як у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1400947252013 від 23.12.2013 р. вже вказана інша площа земельної ділянка розміром - 2770 м2 (0,2770 га)(а.с.39-44). На адвокатський запит була надана письмова відповідь з відділу №5 у Краматорському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01.10.2021 р. №248/31-21, де зазначено, що розбіжність площ та в розмірах земельної ділянки вказані різні в вище приведених документах - державному акті та витягах ДЗК, котрі були долучені до запиту, а також відповідно до перевірених архівних відомостей - виникла внаслідок більш точних замірів із застосуванням сучасних методів вимірювання земельних ділянок на час виготовлення технічної документації та внесення інформації про неї ДЗК, що не було передбачено діючим на той час земельним законодавством, тобто на час оформлення права власності земельної ділянки та отримання державного акту. Враховуючи вище приведене, земельна ділянка, кадастровий номер 1423055700:01:000:0973, площею 0.2770 га була внесена в ДЗК відповідно до норм діючого законодавства, виправлення відомостей в ДЗК, а саме площі земельної ділянки не потребує (а.с. 56). Згідно ст. 86 ЦК Української РСР станом 27.12.1996 р. (що втратив законної чинності ) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до ст. 11-13, 15 ЗУ «Про власність» станом на 11.04.1995 р. (що втратив законної чинності) Суб`єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства користуються правами і несуть обов`язки щодо належного їм на території України майна нарівні з громадянами України, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Об`єктами права власності громадян є твори науки, літератури та мистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг та інші результати інтелектуальної праці. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Враховуючи вище приведене, суд вважає, що дане домогосподарство, не являється самовільним або самочинним будівництвом (ст.105 ЦК УРСР 63 р., 376 ЦК України), з тих підстав, що до позову додано усі необхідні технічні, дозвільні документи на його забудову, також для будівництва виділялася земельна ділянка. Згідно зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 4,5 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (із змінами і доповненнями) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:1) право власності на нерухоме майно. Згідно ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.131 ЗК Украиїни громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власністьземельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця прав на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1)визнання права;…» Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктами 8,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» регламентовано, що у разі здійснення будівництва згідно із законом, у разі смерті забудовника, всі його права та обов`язки як забудовника, входять до складу спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду задовольнив позов. Суд вказав на право спадкоємця за заповітом чи за законом прийняти або не прийняти спадщину. Ст.ст. 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Водночас: за ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса; нотаріус відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» під час видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Тож КЦС ВС дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки: позивачка постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини; як спадкоємець за заповітом вона у встановлений ст. 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину; нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії; тобто звернення до суду з вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є передчасним; суд має право ухвалити рішення про визнання права власності на спадкове майно. Враховуючи вище викладене, позивач позбавлений юридичної можливості оформити свої спадкові права на вище приведені земельні ділянки та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами через оформлення у державного нотаріуса, оскільки [PERSON] при житті свою частку будинку не зареєстрував у виконавчому органі, після смерті дружини вступив у спадщину, однак не зареєстрував на це майно право власності та помер, таким чином вважаю, що тільки у судовому порядку можливо визнати за позивачем право власності на це нерухоме майно, оскільки - це право увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] .. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням викладених позивачкою обставин та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved