Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, в якому просив стягнути на його користь грошові кошти, передані їй в якості авансу у розмірі 500,00 доларів США, 908,00 грн сплаченого судового збору та 3000,00 грн витрат на правову допомогу Стислий виклад позиції сторін позиція позивача В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач в поданих до суду позовній заяві та відповіді на відзив покликається на те, що 14.07.2021 він з відповідачкою, [PERSON] домовились про купівлю автомобіля Мерседес за 6000,00 доларів США. Оскільки автомобіль мав певні пошкодження відповідач пообіцяла такі виправити та налагодити. В рахунок майбутніх платежів за договором купівлі продажу, який вони планували укласти в майбутньому, позивач передав відповідачці кошти в розмірі 500 доларів США, про що вона написала розписку на бланку накладної, поставивши там свої підпис і печатку. Через два тижні, приїхавши до відповідачки з метою укласти договір купівлі-продажу автомобіля, побачив, що такий перебував в такому ж стані як і першого разу та попросив повернути кошти. В поверненні таких відповідач йому відмовила мотивуючи тим, що завдаток не повертається. позиція відповідача Відповідач у поданому відзиві, позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що 14.07.2021 позивач звернувся до неї з пропозицією придбати в неї автомобіль Мерседес. Йому було запропоновано конкретний автомобіль, який влаштував позивача ціною, станом, кольором. Жодних претензій з приводу наданого йому на огляд автомобіля він не висловлював, повідомив, що на даний час не має всієї суми для здійснення покупки, однак запропонував завдаток в розмірі 500 доларів США в рахунок майбутніх платежів за автомобіль. Решту суми він мав зібрати та орієнтовно за два тижні приїхати для укладення угоди купівлі продажу автомобіля. Про отримання 500 доларів США нею було надано [PERSON] Розписку від 14.07.2021 про отримання завдатку. Ознайомившись зі змістом розписки, жодних зауважень позивач не висловлював. При наступній зустрічі позивач повідомив, що автомобіль він придбавати наміру немає та просив повернути кошти в розмірі 500,00 доларів США. Зазначає, що при попередній домовленості між нею та позивачем ними було досягнуто згоди щодо істотних умов купівлі-продажу автомобіля, позивача влаштовував стан, комплектація , ціна та інші характеристики автомобіля, на підтвердження дійсності намірів позивач передав грошові кошти, щодо яких було нею написано розписку, де такі чітко зазначені як саме завдаток. Позивач жодних заперечень щодо змісту розписки не мав, його дії слід розцінювати як «мовчазну згоду» щодо досягнутих раніше домовленостей. Вважає, що оскільки передані їй позивачем кошти в сумі 500 доларів США є завдатком а не авансом, вона виконала покладені на неї зобов`язання щодо збереження майна за який отримано завдаток в тому ж стані та тієї ж якості, що існували при попередній домовленості, порушення сталось з вини, тому згідно ст. 571 ЦК України завдаток залишається в кредитора. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі Ухвалою від 30.11.2021 відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. 06.12.2021 позивачем подано клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції. Ухвалою від 08.12.2021 задоволено клопотання позивача, визначено проводити судові засідання в справі в режимі відео конференції з Кіровоградським районним судом Кіровоградської області. 21.12.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача. 21.12.2021 від представника відповідача - адвоката Марущака О. Є. надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні 22.12.2021 за відсутності його та його довірителя. Протокольною ухвалою 22.12.2021 розгляд справи відкладено на 20.01.2021. 31.12.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 12.01.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів з додатками - у вигляді 5 фотографій. 20.01.2022 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. 20.01.2022 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його та відповідача відсутності в якій він просив відмовити в задоволенні позову. Розгляд справи по суті проведено 20.01.2022. Зважаючи на подання як позивачем так і відповідачем заяв про розгляд справи за їх відсутності, що передбачено ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом проведено судовий розгляд справи на підставі наявних матеріалів за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування, мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами статей 6, 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Нормами ст. 639, 640 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За положеннями ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 1 статті 546 ЦК України, якою визначено види забезпечення виконання зобов`язання, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частиною 1 ст.210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно із ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 1338 від 07.09.1998р. (з наступними змінами), якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів в п. 8 встановлено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу нових транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу та договір купівлі-продажу предмета лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем. акт про придбання майна на аукціоні з продажу майна боржників у справах про банкрутство (неплатоспроможність); договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, або акт про реалізацію активів на електронних торгах, виданий Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів; акт про придбання товару на електронному аукціоні, виданий митним органом у разі продажу транспортних засобів у випадках, передбачених статтею 243 Митного кодексу України; договір купівлі-продажу, оформлений в електронному вигляді через електронний кабінет водія або Єдиний державний вебпортал електронних послуг. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Як вбачається з розписки (а.с. 7), копію якої надано позивачем [PERSON] та що не заперечується відповідачем, 14.07.2021 [PERSON] отримала завдаток за автомобіль Мерседес клас А в розмірі 500 доларів США. Згідно пояснень в заявах по суті справи сторін - позивач стверджує, а відповідач визнає, що дані кошти були надані ним. Позивач [PERSON] звертався до відповідачки [PERSON] з вимогою повернути сплачені ним як аванс кошти, однак відповідач відмовилась такі повертати, вважаючи такі завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не заперечуються відповідачкою, а отже не підлягають доказуванню. При цьому суд не бере до уваги подані позивачем 12.01.2021 докази - копії фотографій, оскільки такі подані в електронній формі, однак всупереч ч. 7 ст. 43 ЦПК України до клопотання про їх долучення не надано доказів надсилання таких листом з описом вкладення іншому учаснику - відповідачу та клопотання не містить обгрунтування причини їх неподання у встановлений законом строк відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Зважаючи на таку вимогу, а також на положення ч. 1 ст. 210 ЦК України із ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля між сторонам повинен був бути укладеним в письмовій формі. Відповідно і попередній договір купівлі-продажу повинен бути укладеним в письмовій формі. Зважаючи на те, що доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, або попереднього договору купівлі-продажу автомобіля в письмовій формі не надано, суд доходить висновку, що сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визнати, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне: - між сторонами має бути укладений письмовий договір про завдаток (ст. 547 ЦК України), яким передбачаються зобов`язання сторін /сплата коштів боржником та передання майна, надання послуг, тощо кредитором/. Тобто це не може бути попередній договір, про укладення в майбутньому основного договору, це має бути саме основний договір, може бути пункт в основному договорі, окремий договір про завдаток, розписка або товарний чек. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважається авансом. - форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. В цьому договорі /розписці або товарному чеку/ має бути указано, що внесена сума є саме завдатком. В іншому випадку це буде не завдаток, а аванс. - завдаток є способом забезпечення реального зобов`язання. Тобто, спочатку має існувати саме зобов`язання, а вже потім завдаток, який його забезпечує. Іншими словами завдаток не є самостійним зобов`язанням. Він є тільки способом забезпечення іншого зобов`язання і повністю від нього залежить. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вище наведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс повинен його повернути. Доводи відповідача про те, що кошти в сумі 500 доларів США, які вона отримала від позивача та які зазначені в розписці як завдаток є саме завдатком, а не авансом є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. При цьому суд наголошує, що розписка не є письмовою формою договору, оскільки не містить всіх реквізитів необхідних для цього, зокрема підписів обох сторін, а засвідчує лише отримання коштів відповідачкою. Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання майбутнього договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі № 904/5726/19 розёяснила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна. Так, в ході розгляду даної справи, відповідача належними не було спростовано тієї обставини, що з моменту отримання його довірителем грошових коштів в розмірі 500 доларів США та станом на день розгляду даної справи, між сторонами не виникли будь-які договірні правовідносини з приводу купівлі-продажу транспортного засобу. Враховуючи наведене у своєму взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що факт отримання [PERSON] від [PERSON] не може вважатися правовою підставою для отримання таких грошових коштів у розмірі 500 доларів США, так як не є попереднім договором чи правочином, а тому дані кошти являється майном, яке отримане відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, а відтак й підлягає поверненню. Оскільки розпискою не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеної суми авансу за офіційним курсом НБУ не вбачається. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року (справа № 173/1025/16-ц, провадження № 61-17413св18). Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (14-360цс19). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. щодо судових витрат Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за звернення до суду з даним позовом сплачено 908,00 грн судового збору, що підтверджено квитанцією №0.0.2248293541.1 від 30.08.2021 та саме таку суму слід стягнути в її користь з відповідача. За ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки. Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 по справі №922/1163/18. З матеріалів справи вбачається, що надання адвокатом Бордіяном С. В. позивачу адвокатських послуг при розгляді даної справи підтверджується: договором про надання правової допомоги від 16.08.2021 б/н, укладеним між адвокатом Бордіяном С. В. та [PERSON]; актом виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом від 30.08.2001. Водночас, у самому тексті договору відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару, а лише зазначається про те, що розмір оплати праці адвоката при наданні правничої допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в окремих додатках до цього договору, або в спеціальному договорі; за домовленістю сторін оплата правничої допомоги може здійснюватись також у вигляді передоплати або авансу. Зважаючи на те, що відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Бордіяном С. В. та його клієнтом [PERSON] щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, суд приходить до висновку, що наявні підстави для часткового задоволення заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті відповідачем. Визначаючи розмір таких витрат суд виходить з наступного. Законодавцем визначено, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. З акту виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом від 30.08.2021 вбачається, що адвокат Бордіян С. В. наддав, а [PERSON] прийняв наступні послуги - вивчення документів 250 грн, консультації 250 грн, складання позовної заяви до суду 2500 грн. Загальна вартість виконаних робіт склала 3000 грн. Підписанням цього акту клієнт підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до положень договору №19 від 16.08.2021 та не має претензій до адвоката. З матеріалів справи вбачається, що адвокатом дійсно було складено позовну заяву, яку подав та підписав позивач [PERSON] . Крім того, в позовній заяві позивач зазначив, що витрати на правову допомогу складають 3000 грн. З огляду на те, що ціна наданих адвокатом послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення змін до договору про надання правової допомоги, суд приходить до висновку про часткове стягнення судових витрат на правничу допомогу, у розмірі 2000 грн. При цьому, суд також враховує критерії розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва його інтересів. А також зважає на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що зокрема відповідає висновку ВС в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19.

Outcome: approved