Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», в особі Кіровоградської обласної дирекції Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК», звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача - [PERSON] заборгованість за договором № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017 у сумі 13268,04 грн та судові витрати по справі в розмірі 2270,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 10.10.2016 між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) укладено Договір №ВВ4-4978-Ф/16-DOM (системний номер 2017/ОВР/191-000129 ) про приєднання до Правил (договірні умови) надання банківських послуг за картковими продуктами. За умовами Договору Банк відкрив Позичальнику на умовах тарифного плану «Універсальна карта «Домовичок» картковий рахунок № [NUMBER] , в національній валюті України, з максимальною сумою ліміту овердрафту 300 000,00 грн, на строк 12 місяців, зі сплатою процентів за користування овердрафтом, виходячи з базової процентної ставки 30% річних, пільгової відсоткової ставки 0,00001% річних, відсотковою ставкою на прострочену заборгованість в розмірі 48% річних. Однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 11.01.2021 виникла вищезазначена заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. 04.01.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивач, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов не подав. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 10.10.2016 між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] укладено (підписано) Заяву-Анкету № ВВ4-4978-Ф/16-DOM приєднання/підтвердження приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та встановлення ліміту дозволеного овердрафту за картковим рахунком, що була опублікована у газеті «Урядовий кур`єр» №229 від 09.12.2014. За умовами вказаного договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок за умовами кредитної програми «Домовичок», встановив на ньому максимальний ліміт дозволеного овердрафту в сумі 300000,00 грн, з початковою сумою ліміту дозволеного овердрафту в розмірі 0,00 грн, на строк з 09.10.2017 по 10.10.2016 (вказані дати зазначені в розділі параметри кредитного ліміту копії Заяви-Анкети №ВВ4-4978-Ф/16-DOM, яка долучена позивачем до позову), зі сплатою процентів за користування овердрафтом, виходячи із базової процентної ставки 30,0%, пільгової процентної ставки 0,0001% та процентної ставки на прострочену заборгованість за дозволеним овердрафтом/овердрафтом (кредитом) в розмірі 48% (а.с.12). [PERSON] ознайомилась та підписала додаток до Заяви-Анкети №ВВ4-4978-Ф/16-DOM Публічної пропозиції АБ «УКРГАЗБАНК» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 10.10.2016, яким встановлено параметри кредитної програми Домовичок (а.с.13), і довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту у формі овердрафт за програмою Універсальна картка «Домовичок» від 10.10.2016 (а.с.13 на звороті). Однак, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017 у сумі 13268,04 грн, зазначаючи, що номер договору 2017/ОВР/191-000129 є системним номером договору, який укладено 10.10.2016 між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] - Договір №ВВ4-4978-Ф/16-DOM про приєднання до Правил (договірні умови) надання банківських послуг за картковими продуктами. Доказів на підтвердження зазначеного позивачем не надано. Разом з цим, позивач надає розрахунок заборгованості [PERSON] за договором № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017, з якого слідує, що остання станом на 11.01.2021 порушила умови договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 13268,04 грн, яка складається з заборгованості: по кредиту (поточна) - 0,00 грн; по кредиту (прострочена) - 11244,29 грн; по процентах (поточна) - 0,00 грн, по процентах (прострочена) - 2023,75 грн (а.с.5-6). Також, позивачем надано виписки з особового рахунку [PERSON] за період з 31.10.2017 по 11.01.2021 (а.с.7-11). Тобто, з позовної заяви та додатків до неї слідує, що спір виник щодо неналежного виконання [PERSON] умов договору № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017, сторонами якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] . Проте, в матеріалах справи відсутній договір № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017, відсутні докази щодо укладення між сторонами вказаного договору та одержання відповідачем грошових коштів (кредиту) на підставі цього договору (на певний строк на зазначених у позовній заяві умовах). Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів. Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно з ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Крім того, суд враховує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання саме позивач, як кредитор у зобов`язані, має довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір. Тобто доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18. Дослідивши всі письмові доказати надані позивачем, суд приходить до висновку, що позивач не довів факт укладення між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] договору № 2017/ОВР/191-000129 від 31.10.2017, як насідок не довів і факт надання їй грошових коштів по вказаному договору. Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, які подано позивачем, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами позовні вимоги, а тому позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на рішення прийняте судом по суті позову, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 3, 11, 205, 207, 509, 526, 611, 625, 626, 628, 629, 638, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed