Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, що не зявляють самостійних вимог, щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , про визнання незаконним та скасування Розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2020 р. № 568 «Про затвердження висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про підтвердження проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України». Позовна заява обґрунтована тим, що позивач являється батьком малолітнього, [PERSON] , [INFO] . 27.10.2020 року Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 568 про затвердження висновку служби у справах дітей щодо підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України. Позивач вважає, що прийняттям такого рішення відповідач порушив його право, оскільки Служба у справах дітей не перевірила повноту та належність наданих [PERSON] документів, не провела бесіду з позивачем та склала висновок, не врахувавши інтереси дитини та фактично позбавляючи позивача прав батька дитини. Ухвалою судді від 08.12.2020 року було відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 08.12.2020 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник в ході розгляду справи вимоги позову підтримали, просили суд про його задоволення, посилаючись на викладені обставини. 18.01.2022 подали суду письмову заяву про закінчення розгляду справи за відсутності сторони позивача. Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінська Н.М. у судовому засіданні заперечувала щодо вимог позовної заяви, посилаючись на її необґрунтованість. 24.12.2021 на адресу суду від представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого, як на підставу відмови у позові, посилається на те, що позивачем жодними чином не доведено, яким саме чином оскаржуване розпорядження порушує, не визнає, або оспорює права, свободи чи інтереси позивача. 19.10.2020 до Служби у справах дітей із заявою та пакетом документів звернулась мати дитини, [PERSON] , щодо надання висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України. Надавши оцінку наданим документам відповідач правомірно виніс Розпорядженням від 27.10.2020 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей та сім`ї щодо підтвердження місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України». Підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України, не було виявлено. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Кухарська Ю.М. просила відмовити у позові, посилаючись на його необґрунтованість. Зі змісту поданого 23.12.2020 відзиву Служба у справах дітей посилалась на те, що 19.10.2020 до Служби у справах дітей із заявою та пакетом документів звернулась мати дитини, [PERSON] , щодо надання висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України. Службою було проведено обстеження житлово-побутових умов малолітнього та 22.10.2020 складено висновок про підтвердження місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 22.10.2020 даний висновок був розглянутий на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. 27.10.2020 Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією виготовлено розпорядження «Про затвердження висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про підтвердження місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України», яке набрало законної сили 09.11.2020 року, вищезазначене розпорядження було направлено батьку дитини, [PERSON] . Третя особа: [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи сповіщена належним чином. 22.02.2021 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого просить відмовити в задоволенні позову, у своєму відзиві підтримала пояснення відповідача та Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, окремо зазначивши, що раніше позивач особисто надавав нотаріально посвідчені дозволи на виїзд дитини за межі території України і його ніяк не хвилювало питання щодо кількості днів відпочинку малолітнього сина. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . 19.10.2020 [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, з заявою за змістом якої просила надати висновок органу опіки та піклування про факт проживання дитини з матір`ю. Зазначила, що вказаний висновок необхідний для реалізації прав, наданих Сімейним кодексом України на відпочинок та оздоровлення дитини у період з 18.11.2020 по 01. 12.2020 року до країни Домініканська Республіка. 20.10.2020 Службою у справах дітей та сім`ї проведено обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 22.10.2020 складено висновок про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 22.10.2020 даний висновок був розглянутий на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. 27.10.2020 Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією виготовлено розпорядження «Про затвердження висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про підтвердження місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України», яке набрало законної сили 09.11.2020 року. 28.10.2020 вищезазначене розпорядження було направлено батьку дитини, [PERSON] . Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з вимогами абзацу 1 частини 5 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Таким чином право одного із батьків, з яким проживає дитина, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, встановлено законом, а не надано оскаржуваним рішенням виконавчого комітету. Пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. N 866 (надалі в тексті рішення Порядок), передбачено перелік документів, які має подати до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина. Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку. Пунктом 72-1 Порядку також передбачено виключний перелік підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду, як то неподання заявником документів, передбачених цим пунктом або наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. Підстави для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду та які б порушували цивільне або сімейне право позивача, судом не встановлені. Посилання позивача на те, що при винесенні оскаржуваного розпорядження були порушені його права, як батька, малолітнього сина, а саме: права вирішувати спільно з матір`ю питання виховання дитини, її відпочинку, права на спілкування з дитиною, права на проведення часу, права на відпочинок з дитиною, суд не приймає в якості доказу обгрунтування заявлених позовних вимог, оскільки вказані обставин не є підставою для відмови у затвердженні висновку. Суд виходить з того, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Наявність між батьками спору щодо участі у вихованні дитини не перешкоджає вирішенню питання про виїзд дитини за межі України в порядку, передбаченому частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що в ході розгляду справи не встановлено порушення відповідачем цивільних або сімейних прав позивача прийняттям оскаржуваного розпорядження, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного розпорядження та в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed