Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Сервісно-виробничий центр» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку, в якому просила стягнути з відповідача на її користь нараховану та не виплачену заробітну плату в розмірі 26 840,89 грн, та середній заробіток за весь час затримки виплат при звільненні. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 16.11.2016 року по 24.06.2021 року вона знаходилась в трудових відносинах з Державним підприємством «Сервісно-виробничий центр». 24.06.2021 року звільнена відповідно до Наказу № 146-к від 23.06.2021 за угодою сторін в порядку п.1, ч. 1, ст. 36 Кодексу законів про працю України що підтверджується записом № 30 в трудовій книжці [NUMBER] . За час трудових відносин відповідачем нарахована, але не виплачена в день звільнення 23.06.2021 року, заробітна плата за березень - червень 2021 року у розмірі 26 840,89 грн, що підтверджується довідкою №42 від 24.06.2021 року, що є грубим порушенням ч.І ст. 116 КЗпП України. На момент подачі позову до суду відповідач так і не здійснив розрахунок з позивачем та не виплатив нараховані кошти. У зв`язку з чим просила позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 18.10.2021 року головуючим у справі визначено суддю Скрипник О.Г. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.10.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та постановлено розглядати справу з викликом (повідомленням) учасників справи. 10.12.2021 року представник Державного підприємства «Сервісно-виробничий центр» подав відзив на позов, у якому зазначили, що 29.11.2021 року у добровільному порядку виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 26 840,89 грн, а тому просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що відповідач сплатив їй суму заборгованості по нарахованій заробітній платі, проте з порушенням строків, а тому просила стягнути середній заробіток за весь час затримки виплат при звільненні Представник Державного підприємства «Сервісно-виробничий центр» проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, [PERSON] з 16.11.2016 року по 24.06.2021 року знаходилась в трудових відносинах з Державним підприємством «Сервісно-виробничий центр». 24.06.2021 року звільнена на підставі Наказу № 146-к від 23.06.2021 за угодою сторін в порядку п.1, ч. 1, ст. 36 Кодексу законів про працю України що підтверджується записом № 30 в трудовій книжці [NUMBER] . Борг Державного підприємства «Сервісно-виробничий центр» по заробітній платі перед [PERSON] за період за березень - червень 2021 року у розмірі 26 840,89 грн, що підтверджується довідкою №42 від 24.06.2021 року, що є порушенням ч.І ст. 116 КЗпП України, що також не спростовується сторонами. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 КЗпП України, на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51). Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України. Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачені всі належні до виплати суми в день звільнення. Разом з цим, відповідачем 29.11.2021 року виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 26 840,89 грн, що підтверджується відомістю розподілу витрат від 29.11.2021 року, що не заперечується відповідачем, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості, щодо виплати позивачу всіх належних сум, передбачених на день звільнення у розмірі 26 840,89 грн, період прострочення, здійснення розрахунку з позивачем 29.11.2021 року, відсутність розрахунку щодо розміру середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні у розмірі середньої заробітної плати за два місяці, що передували звільненню, у розмірі 8 681,00 грн, що підтверджується довідкою довідкою №42 від 24.06.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми у розмірі середньої заробітної плати за два місяці, що передували звільненню (квітень - 8 681,00 грн, травень - 8 681,00 грн) та враховує виплату відповідачем виплату позивачу суми заборгованості по заробітній платі, а тому стягненню з відповідача підлягає 8 681,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Враховуючи наведене та

Outcome: partial