Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

I. Стислий виклад позовної заяви 22 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила до Рижівської гімназії Білопільської міської ради Сумської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Позовна заява вмотивована наступним чином. З 01 вересня 2014 року позивач прийнята на посаду вчителя початкових класів Рижівського НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів - ДНЗ, який з 28 серпня 2020 року перепрофільовано в Рижівську гімназію Білопільської міської ради Сумської області. У 2021-2022 навчальних роках є вчителем 4 класу Нової української школи даної гімназії. Свої посадові обов`язки виконує сумлінно, щороку проходить медичний огляд. У жовтні - листопаді 2021 року директор гімназії [PERSON] почав вимагати від [PERSON] медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а 05 листопада 2021 року позивачу було вручено наказ №148 про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від вказаної хвороби з посиланням на вимоги наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». При цьому ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції зобов`язання про здійснення такого щеплення немає. Зазначеними документами також не передбачені повноваження директора на відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач вважає наказ про відсторонення її від роботи незаконним, оскільки положеннями ст. 46 КЗпП України окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від вищеназваної респіраторної хвороби не встановлено. Крім того, вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 є добровільною, а тому в роботодавця відсутні правові підстави для примушування працівників до цієї вакцинації. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Рижівської гімназії Білопільської міської ради Сумської області №148 від 05 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », поновити її на роботі, а також зобов`язати Відділ освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Білопільської міської ради виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення її від роботи. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 23 листопада 2021 року позовна заява [PERSON] залишена без руху з підстав невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України (а. с. 21-22). Ухвалою від 13 грудня 2021 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до Рижівської гімназії Білопільської міської ради Сумської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також даною ухвалою з ініціативи суду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Відділ освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області. Відповідачу та третій особі запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали надати відповідно відзив на позовну заяву та пояснення щодо позову разом з доказами на підтвердження своїх заперечень (а. с. 31-32). Правом на подання відзиву на позовну заяву та пояснень щодо позову відповідач та третя особа не скористалися. 11 січня 2022 року до канцелярії суду надійшла заява від директора Рижівської гімназії про приєднання до матеріалів справи наступних письмових доказів: копії наказу №2153 від 04 жовтня 2021 року, копії листа ознайомлення працівників з наказом, копії повідомлення №24 від 02 листопада 2021 року, копії журналу реєстрації вихідної кореспонденції та копії заяви [PERSON] про відмову від щеплення (а. с. 37-43). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії [NUMBER] від 15 вересня 1990 року, на підставі наказу №178 від 29 серпня 2014 року [PERSON] прийнято на посаду вчителя початкових класів тимчасово, на час відпустки по догляду за дитиною іншого вчителя. Наказом №353 від 14 вересня 2016 року позивача переведено на постійну посаду вчителя початкових класів. Наказом №75 від 28 серпня 2020 року Рижівський НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів ДНЗ Білопільської районної ради Сумської області перепрофільовано в Рижівську гімназію Білопільської міської ради Сумської області (а. с. 9-11). Посадовою інструкцією вчителя початкових класів передбачено, що вчитель зобов`язаний періодично проходити медичне обстеження (а. с. 13-14). Згідно з особистою медичною карточкою [PERSON] серії 1ААМ №320469 протипоказання для виконання обов`язків вчителя в останньої відсутні. Дата наступного медичного огляду 08 квітня 2022 року (а. с. 15). Наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04 жовтня 2021 року затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Згідно з зазначеним переліком обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період дії карантину підлягають працівники закладів середньої освіти. Від ознайомлення з вказаним наказом [PERSON] відмовилася, про що свідчить відповідна відмітка на його копії (а. с. 41-42). 02 листопада 2021 року [PERSON] під підпис повідомлено про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19. Серед іншого, в повідомленні з посиланням на наказ МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 зазначено про необхідність надання в строк до 05 листопада 2021 року документа про проведення вказаного профілактичного щеплення або довідки про абсолютні протипоказання для нього відповідно до Переліку, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Разом з цим позивача попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з 08 листопада 2021 року в разі ненадання одного з зазначених документів (а. с. 39-40). Наказом директора Рижівської гімназії Білопільської міської ради Сумської області №148 від 05 листопада 2021 року, відповідно до вимог ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04 жовтня 2021 року, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, [PERSON] , вчителя початкових класів, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підставою відсторонення в наказі зазначено: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 02 листопада 2021 року №24. З вказаним наказом позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис. При цьому остання власноручно зазначила в оспорюваному наказі про свою незгоду з ним (а. с. 12). Відповідно до заяви [PERSON] від 07 листопада 2021 року, адресованої директору Рижівської гімназії, позивач від вакцинації відмовилася з релігійних поглядів (а. с. 43). Згідно з довідкою Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Білопільської міської ради від 10 грудня 2021 року розмір середньоденної заробітної плати позивача за вересень-жовтень 2021 року становив 598 грн 80 коп. Середньомісячна заробітна плата складала 12 574 грн 78 коп. (а. с. 28). ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В силу ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. У статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. При цьому у частині другій вказаної статті чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині шостій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Згідно з цим порядком, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Таким чином, посилання відповідача у наказі №148 від 05 листопада 2021 року як на підставу для відсторонення позивачки від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02 листопада 2021 року, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». І навпаки, наказ №148 від 05 листопада 2021 року про відсторонення [PERSON] від виконання роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивачки здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Долучена до матеріалів справи заява [PERSON] про відмову від вакцинації від 07 листопада 2021 року не є допустимим доказом факту відмови позивача від профілактичного щеплення в розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки отримана відповідачем з порушенням порядку, встановленого ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та крім того, вона подана через два дні після видачі оспорюваного наказу. Отже, відповідачем не дотримано також порядку відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, яке не є обов`язковим у розумінні статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Така редакція постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 була визначена постановою від 20 жовтня 2021 року №1096 та набрала чинності з 08 листопада 2021 року. Отже, на час видачі оспорюваного наказу, директор Рижівської гімназії не мав повноважень на відсторонення [PERSON] від роботи з підстав відсутності профілактичного щеплення COVID-19, оскільки відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 не були чинними на день видачі оспорюваного наказу. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Тобто, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 №2153 є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Положення п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В оскаржуваному наказі відсутні посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи. Відповідно до п. 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 року №551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак, вимога відповідача про необхідність надання доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 05 листопада 2021 року є незаконним. Разом з цим суд зазначає, що за результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку, і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало: п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть; п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися; п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ. В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав учасників освітнього процесу. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Суд вважає, що в даній справі відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами. Крім того суд зазначає, що повідомлення директора Рижівської гімназії вчителю початкових класів [PERSON] від 02 листопада 2021 року №24 містить вимогу працівнику до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у повідомленні конструкції прохання, викладені у подальшому наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей. Разом з тим, Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні. Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19 листопада 1992 року (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо. Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За таких обставин, вимога відповідача до позивача надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є порушенням вимог статті 19 Конституції України, права позивачки на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Варто також зазначити, що в повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 відсутня відмітка про дату ознайомлення позивача з ним. В долученій до матеріалів справи копії з Журналу вихідної кореспонденції такі відомості також відсутні. Разом з цим, оспорюваний наказ виданий 05 листопада 2021 року про відсторонення позивача від роботи з 08 листопада 2021 року, а на 06-07 листопада 2021року припадали вихідні дні. Довідки про наявність протипоказань до вакцинації від COVID-19 почали видавати з 08 листопада 2021 року. З цієї ж дати набрав чинності також пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236. Отже, фактичні обставини справи свідчать про те, що позивачу не було надано строку на виконання наказу, а відповідач, як роботодавець не сприяв цьому. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 наголосив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. В п.п. 3.2 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 в справі №1-14/2020(230/20) констатовано, що згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. V. Висновки суду Ураховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, порушення порядку відсторонення від виконання посадових обов`язків, встановленого Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», прав позивачки на працю, приватне життя, суд вважає вимоги позивача [PERSON] правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання незаконним та скасування наказу №148 від 05 листопада 2021 про її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19. Враховуючи те, що оскаржуваним наказом позивача не звільнено з роботи на посаді вчителя початкових класів, її вимога про поновлення на роботі підлягає відхиленню. Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Згідно з положеннями статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. У пунктах 7.22. - 7.24., 7.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17 (провадження № 2-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Вимогу про зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи [PERSON] заявлено до Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області, який залучений до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Клопотання про залучення Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області до участі в справі як співвідповідача позивачем не подавалося. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання третьої особи виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи не підлягають задоволенню. Разом з тим суд роз`яснює позивачу право на звернення з цією вимогою в порядку, визначеному чинним законодавством, до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial