Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14.11.2020 року на переїзді в м. Біла Церква по вулиці Осипенка електровоз ВЛ80т№1801, під управлінням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який внаслідок отриманих травм помер. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020110030003573 та розпочато досудове розслідування. Потяг, який здійснив наїзд на [PERSON] , перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст вказаного потягу [PERSON] перебуває в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Позивачка вказує, що вона є донькою [PERSON] , внаслідок загибелі свого батька зазнала моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях із-за втрати близької людини, позивач позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом майбутнього життя, втрата близької людини є непоправною трагедією в житті позивача, в зв`язку з чим їй заподіяна моральна шкода в розмірі 150 000 гривень. Крім того, відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний відшкодувати витрати на спорудження надгробного пам`ятника, які понесла позивачка в розмірі 6390,00 грн. Ухвалою суду від 06.08.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02 листопада 2021 року відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, оскільки вини працівників залізниці в настанні смерті [PERSON] , не встановлено, що слідує з постанови про закриття кримінального провадження. Потерпілим було грубо порушено Правила безпеки громадян на залізничному транспорту України, внаслідок чого настала його смерть. Крім того, відповідач звертає увагу, що позивачем не надано доказів щодо підтвердження заподіяння моральної шкоди, перенесення душевних страждань, необґрунтований розрахунок точного розміру зазначеної шкоди, у зв`язку з чим, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 05 листопада 2021 року було частково задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача та витребувано у Білоцерківського районного управління поліції Головного управління національної поліції України в Київській області інформацію щодо стадії розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного Реєстру досудових розслідувань №12020110030003573, в разі закриття кримінального провадження направити належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження внесеного до Єдиного Реєстру досудових розслідувань №12020110030003573, яка була виконана. Ухвалою суду від 13 січня 2022 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справ та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час, місце та дату судового засідання повідомлені належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В судове засідання представник АТ «Укрзалізниця» не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлена у встановленому законом порядку, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позов не визнала в повному обсязі, просила відмовити в його задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, cудом встановлено, що 14.11.2020 року по вулиці Осипенка в м. Біла Церква Київської області на переїзді потяг №2702 маршруту «Козятин-Знам`янака», допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ДТП. Згідно довідки про причину смерті №725 від 16 листопада 2020 року, [PERSON] , помер у віці 90 років, причиною смерті зазначено: численні ушкодження внутрішніх органів та кісток скелета /а.с.14/. 15 листопада 2020 року відомості за вказаним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020110030003573 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Відповідно до висновку експерта № 848-725 від 15 грудня 2020 року смерть [PERSON] , 1930 року народження, настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета. Знайдені, при судово-медичному дослідженні трупа, ушкодження заподіяні тупими предметами, могли виникнути внаслідок наїзду поїзда на пішохода, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При судово-токсикологічній експертизі в крові трупа метиловий, етиловий спирти, а також пропілів, бутиловий, аліловий спирти та їх ізомери не виявлені. 29 грудня 2020 року слідчим СВ Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області капітаном поліції Зінченком Д.Л. винесено постанову, якою кримінальне провадження № 12020110030003573 від 15 листопада 2020 року закрито за відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Відповідно до вказаної постанови слідчий прийшов до висновку, що в даному діянні відсутній склад злочину, оскільки дана подія відбулася внаслідок порушення вимог пункту 2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» [PERSON] . Із свідоцтва про народження серія серії [NUMBER] від 28.07.1956 року, вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 15). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу /серія [NUMBER] від 18.08.1978 року/ [PERSON] внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.16). Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 08.07.2021 року, електровоз серії ВЛ80т №1801 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.11). Відповідно до вказаної довідки [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 20.02.2015 року по теперішній час. Отже, судом встановлено, що машиніст вантажного поїзда [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на [PERSON] , внаслідок чого, останній помер. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20) та від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61-19345св19). Судом враховується, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно стала особиста необережність [PERSON] та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті. В той же час, між діями машиніста електровоза [PERSON] та наслідками, які настали в результаті події є прямий причинний зв`язок. При цьому, відсутність у діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності. Відтак, відповідач АТ "Українська залізниця", з яким машиніст [PERSON] перебував в трудових відносинах, в силу зазначених вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послається відповідач у справі. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Оскільки, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу [PERSON] , то ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Доводи представника відповідача з приводу того, що [PERSON] , свідомо нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, мав умисел, є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджують представники відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 вказаної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування [PERSON] стався внаслідок його грубої необережності, а саме: порушення ним пунктів 2.5. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до пункту 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Факт порушення вказаних правил доведено матеріалами кримінального провадження, та вищенаведеною постановою слідчого від 29 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Порушення ж працівниками залізниці правил безпеки руху, на день ухвалення рішення не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках. Моральні збитки характеризуються тим, що точно обчислити їх розмір неможливо, а тому суд робить оцінку спричиненої моральної шкоди на справедливій основі, зважаючи на стандарти, які випливають з попередньої практики. Розмір шкоди, зазначений позивачем є завищеним. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в «Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ» від 28.03.2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначати розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах. Суд приймає до уваги, що сам факт загибелі батька позивача, за викладених обставин, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, позивачем не обґрунтовано розмір (150 000 грн.) моральної шкоди, не наведено критеріїв з яких особа виходила, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги. При цьому, суд також враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті [PERSON] , оскільки смерть останнього сталася внаслідок його власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Крім того, згідно з ч.1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання, ці витрати. Понесені позивачкою витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 6 390 грн. 00 коп. підтверджені документально /а.с. 25/ та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви до суду. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: partial