Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України до Німеччини, Франції, Нідерландів, а також інших країн Шенгенської зони, у супроводі уповноваженої на це особи з 01.03.2022 року до 01.09.2022 року без згоди батька, [PERSON] та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за межі України в країну Туреччину та Єгипет у супроводі матері [PERSON] у період з 01.03.2022 року до 01.09.2022 року без згоди батька, [PERSON] . На обґрунтування позову позивач вказала, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.12.2018 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина отримує належний догляд та виховання. Відповідач у добровільному порядку сплачує аліменти, але не регулярно. [PERSON] навчається у 9-му класі ЗОШ № 14 у м. Кропивницькому. На початку вересня 2021 року адміністрація школи оголосила набір учнів бажаючих прийняти участь в 10-денному екскурсійному турі по Європі. Олексій виявив бажання, але відповідач на прохання позивача та сина відмовився надавати дозвіл на виїзд за межі України. Адміністрація школи планує здійснити 10-денний екскурсійний тур до Німеччини, Франції, Нідерландів, а також інших країн Шенгенської зони навесні 2022 року. Крім того, позивач має намір повезти сина на відпочинок до моря до інших країн (Туреччина, Єгипет), але відповідач не надає дозвіл на виїзд за межі України, нічим не обґрунтовуючи відмову. Тому позивач, змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін В судове засідання позивач не з`явилася, повідомлена судом про час та місце розгляду справи належним чином, надала через канцелярію суду заяву щодо розгляду справи без її участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час місце та день розгляду справи повідомлений належним чином. причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. не заперечував проти задоволення позовних вимог. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду від 10.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки № 003054/1 про реєстрацію місця проживання за відомостями відділу реєстрації місця проживання особи Управління у сфері державної реєстрації Департаменту надання адміністративних послуг Міської ради міста Кропивницького [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] , що співпадає з місцем реєстрації позивача. Згідно довідки виданою [PERSON] , директором школи Саржевським О.А. спеціалізованої загальноосвітньої школи 1-111 ступенів № 14 Кіровоградської міської ради Кіровоградської області від 18.01.2022 року вбачається, що він дійсно навчається в спеціалізованій загальноосвітній школі 1-111 ступенів № 14 Кіровоградської міської ради Кіровоградської області в 9-А класі. В довідці ФОП [PERSON] від 19.01.2022 року, зазначено, що група дітей 9-11 класів школи № 14 з 02.04.2022 року терміном на сім днів будуть проходити екскурсійну поїздку до країн Шенгенської зони. Між уповноваженою особою, яка буде супроводжувати дітей у поїздці та туристичним агентством готується договір про надання туристичних послуг. Договором № 11/22-10534 про надання туристичних послуг від 04.01.2022 року передбачено, що Туристичне Агентство [PERSON] в особі директора Дорошенко Наталії Анатоліївни на підставі Агентського договору № 37502814 від 30.12.2020 року з Туроператором ТОВ «Пегас Туристик» та замовником [PERSON] , що діє на підставі власного волевиявлення, за дорученням та від імені туристів, що подорожують з нею: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , забронювали послуги туроператора [PERSON] , країни та місця відвідування: Єгипет, строк перебування з 05.03.2022 року - 15.03.2022 року, маршрут Київ - Хургада - Київ. Відповідно до договору № 11/22-10534 про надання туристичних послуг від 04.01.2022 року передбачено, що [PERSON] в особі директора Дорошенко Наталії Анатоліївни на підставі Агентського договору № 37502814 від 30.12.2020 року з Туроператором ТОВ «Пегас Туристик» та замовником [PERSON] , що діє на підставі власного волевиявлення, за дорученням та від імені туристів, що подорожують з нею: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , забронювали послуги туроператора Пегас Туристик, країни та місця відвідування : Туреччина, строк перебування з 06.05.2022 року - 12.05.2022 року, маршрут Київ - Анталія - Київ. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Згідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, мас право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У Постанові від 04.07.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина.. Враховуючи зазначене, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення освітнього розвитку, суд вважає необхідним надати дозвіл неповнолітньому громадянину України [PERSON] , який народився в м. Кропивницькому, 20 червня 2006 на тимчасові виїзди за межі державного кордону України в країни, які входять до Шенгенської зони (Австрія, Бельгія, Данія, Фінляндія, Франція, Греція, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Німеччина, Португалія, Швеція, Італія, Естонія, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Чехія, Словаччина, Словенія, Угорщина, Норвегія, Ісландія, Ліхтенштейн та Швейцарія), Європейського союзу (Австрія, Бельгія, Болгарія, Великобританія, Угорщина, Німеччина, Греція, Данія, Ірландія, Іспанія, Італія, Кіпр, Латвія, Литва, Люксембург, Мальта, Нідерланди, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Швеція, Естонія), Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об`єднані Арабські Емірати, Чорногорія, Домініканської Республіки, Таїланду до досягнення дитиною 16-річного віку в супроводі уповноваженої на це особи та у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] .

Outcome: approved