Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] , 29.09.2021 р., звернулась з позовом, у якому, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] майно, придбане у період шлюбу, а саме: автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 40000 грн., припинивши 1/2 частки права власності на автомобіль за [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати. Позов обґрунтований тим, що з 26.11.2017 р. перебуває з відповідачем у шлюбі, станом на 29.09.2021 р., у Овідіопольському районному суді Одеської області перебуває на розгляді справа №509/4419/21 про розірвання шлюбу. Від шлюбу мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, а саме 27.03.2018 р. було придбано автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, який було зареєстровано на [PERSON] . На даний час сторони мешкають окремо, автомобіль перебуває в одноособовому володінні та користуванні відповідача. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, спірний автомобіль як об`єкт спільної сумісної власності - належить сторонами порівну. Орієнтовна середня ринкова вартість транспортного засобу "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, складає 80000 грн., вартість 1/2 частки автомобіля відповідно складає 40000 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, надав відзив, посилається на те, що автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, 01.09.2021 р. був проданий під час перебування у шлюбі з позивачем, а грошові кошти, отримані від продажу автомобілю були витрачені позивачем та відповідачем спільно на потреби сім`ї. Позовні вимоги позивача є необґрунтованими, просить відмовити у їх задоволенні. З наданої відповіді на відзив убачається, що позивачці було невідомо про продаж автомобілю, зазначає, що [PERSON] користується автомобілем "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску наразі, приїжджав на ньому відвідувати дітей, [PERSON] письмової чи усної згоди на відчуження автомобілю не надавала. Просить позов задовольнити. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 26.11.2017 р. перебувають у шлюбі, станом на 29.09.2021 р., у Овідіопольському районному суді Одеської області перебуває на розгляді справа №509/4419/21 про розірвання шлюбу. Від шлюбу мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, а саме 27.03.2018 р. було придбано автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, який було зареєстровано на [PERSON] . На даний час сторони мешкають окремо. Орієнтовна середня ринкова вартість транспортного засобу "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску складає 80000 грн. Вартість 1/2 частки автомобіля відповідно складає 40000 грн. 31.08.2021 р., позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. 01.09.2021 р. автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску відповідачем [PERSON] продано [PERSON] , що суд розцінює як спробу відповідача ухилитися від розподілу майна подружжя. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу,... можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 ч.1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 ч.1 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 цього закону майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Стаття 372 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Транспортний засіб є неподільною річчю відповідно до змісту ст. 183 ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Позивачкою надано достатньо доказів про те, що спірний автомобіль сторонами придбаний за час шлюбу за спільні кошти в інтересах сім`ї, тобто є спільним майном подружжя і підлягає поділу у відповідності до вищевказаних положень Сімейного кодексу України у рівних частинах. Враховуючи, що автомобіль "Daewoo Leganza", реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року випуску є неподільним майном, позивачка згодна на грошову компенсацію, то суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 40000 грн. Що стосується вартості автомобіля, то відповідачем жодними доказами не спростована зазначена вартість позивачкою, відповідач не заявляв перед судом клопотання про призначення авто-товарознавчої експертизи або на власний розсуд не скористався послугами судового експерта тощо. Згідно ст.ст. 76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у повному обсязі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно стягнути з з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 40000 грн., задовольнивши позовні вимоги частково. На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки документально підтверджені понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial