Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої уточнені позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18.08.2018 вони з відповідачем перебували в шлюбі, зареєстрованому в Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу 11.01.2019 вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вартістю 144500, 00 грн. та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вартістю 58300 грн. в [ADDRESS] . Також 02.07.2019 ними було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , ринкова вартість якого становить 190\~000 грн., який відповідач продав без її згоди іншому власнику. Враховуючи викладене, зазначає, що готова компенсувати відповідачеві вартість транспортного засобу та залишити його у власності відповідача, а житловий будинок та земельну ділянку залишити їй. Тому просить визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0, 1916 га., кадастровий номер 7420686000:01:001:0754 по [ADDRESS] , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0, 1412 га. Заочним рішенням від 31.05.2021 позовні вимоги [PERSON] задоволені частково; поділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0, 1916 га., по [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку площею для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку); стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 95\~000 гривень 00 коп. компенсації від вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , 2005 року випуску; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Після розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, ухвалою від 27 жовтня 2021 року заочне рішення\~Бобровицького районного\~суду Чернігівської\~області від\~31\~травня 2021\~року у\~справі за\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~про поділ\~спільного майна\~подружжя \~скасоване,\~справу призначено\~до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 16 листопада 2021 року підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги з урахуванням уточненої заяви підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти винесення судом заочного рішення. В своїй заяві про скасування заочного рішення відповідач вказав, що середньоринкова вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT позивачкою значно завищена, так як даний автомобіль був проданий за 45\~200 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу та має намір заявити клопотання про проведення незалежної експертної оцінки. На час продажу автомобіля вони проживали разом і кошти, отримані від реалізації транспортного засобу вони з позивачкою поділили ще до звернення із позовною заявою. Відповідач ні\~в підготовче\~судове засідання,\~ні на\~судовий розгляд\~не прибув.\~Останній був\~особисто присутній\~в судовому\~засіданні 27.10.2021\~при розгляді\~поданої ним\~заяви про\~перегляд заочного\~рішення.\~Ухвалу суду,\~якою заочне\~рішення було\~скасоване,\~призначено справу\~до розгляду за правилами загального позовного провадження на 16 листопада 2021 року та було запропоновано подати до суду відзив на позов і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову [PERSON] отримав особисто. Про час та місце підготовчого судового засідання останній був повідомлений, що підтверджується його підписом у списку осіб, викликаних в судове засідання. Всупереч цьому, в засідання 16.11.2021 [PERSON] не прибув, не надав суду заяви про відкладення судового засідання, відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження заперечень проти позову. 16.11.2021 справу було призначено до судового розгляду. В судове засідання 17.12.2021 відповідач не з`явився. До суду повернулася розписка про отримання судової повістки, надісланої за зареєстрованим місцем проживання відповідача (с. Красногорівка Полтавської області) (а.с. 141). Розписка про отримання судової повістки з місця проживання відповідача, вказаного позивачкою в позовній заяві та відповідачем в заяві про перегляд заочного рішення (м. Бровари Київської області) на вказану дату не повернулась. Слід зазначити, що особисто відповідач під час судового засідання 27.10.2021 запевняв суд, що він проживає саме за адресою: [ADDRESS] . З метою об`єктивного розгляду справи та з метою забезпечення сторонам використання своїх прав та враховуючи вимоги ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості судового розгляду, суд відклав розгляд справи на 12.01.2022. В судове засідання на вказану дату відповідач не з`явився. Конверт із судовою повісткою, надісланою в м. Бровари вкотре повернутий на адресу суду з відміткою «адресат відсутній». (а.с.152). Також про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений телефонограмою. (а.с.149). Причин неявки в судове засідання не повідомив. Згідно п.1, п.2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи\~зобов`язані: 1)\~виявляти повагу\~до суду\~та до\~інших учасників\~судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Будучи усвідомленим про розгляд справи судом після скасування заочного рішення за його ініціативою, відповідач до суду жодного разу не прибув, не повідомив суд про причини неявки, не надав відзиву. Таку поведінку відповідача суд розцінює як зловживання своїм процесуальним правом, спрямованим на затягування розгляду справи Оскільки представниця позивачки не заперечувала проти винесення заочного рішення та існували всі умови для проведення заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до висновку про необхідність проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представницю позивачки, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи таке. Судом встановлено, що з 18.08.2018 сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому в Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с8). Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Як видно із договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Янчук В.О. 11.01.2019, в період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,9 кв. м. та земельну ділянку площею 0, 1916 га., кадастровий номер 7420686000:01:001:0754 в с. Петрівка Бобровицького району Чернігівської області, право власності на які зареєстроване за [PERSON] (а.с.16-21). Також згідно договору, укладеного в ТСЦ 3243, 02.07.2019 за [PERSON] було зареєстроване право власності на транспортний засіб Volkswagen PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 (а.с. 22). Згідно ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,\~\~ за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи викладені вище правові норми та те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та автомобіль придбані в період перебування сторін в шлюбі, з урахуванням презумпції спільності майна подружжя, суд вважає, що вказане майно, є спільною сумісною власністю сторін. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з приписами ч. 1 ст.\~70\~СК України частки майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше\~\~не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України визначено, що у випадку присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено обов`язкову згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. [PERSON] , звертаючись із позовом про поділ майна подружжя, просила відступити від принципу рівності часток подружжя з посиланням на ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України згідно яких при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом не встановлено підстав для застосування вимог вищезазначеної правової норми, так як позивачкою та її представницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності відступу від засад рівності часток. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач сплачує аліменти, згідно довідки, наданої позивачкою, вона проживає в спільному з відповідачем будинку без реєстрації із сином. Будь-яких доказів про те, що позивачка зверталася до поліції з проводу того, що відповідач не допускає позивачку в будинок не надано. Згідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанню правом в інших формах. Частиною 2 ст. 14 ЦК України визначено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд звертає увагу на те, що як у позивачки, так і у відповідача іншого житла, окрім житлового будинку в с. Петрівка Бобровицького району немає. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач винаймає квартиру в м. Бровари Київської області, а тому визнання права власності на житловий будинок виключно за позивачкою позбавить відповідача можливості користуватися житлом, що буде суттєвим обмеженням його прав. Згідно практики Європейського суду з прав людини, подання позову становить основну рушійну силу початку реалізації права на доступ до суду. В рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France») зазначено, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (заява №\~23805/94, §\~36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява №\~58112/00, §\~45; «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява №\~48778/99, §\~25). Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В даному випадку суд не вийшов за межі позовних вимог, оскільки не порушує принципу диспозитивності та сам не обирав правових підстав та предмет позову. Предметом позову є спільне майно будинок, земельна ділянка, автомобіль, а правова підстава позову поділ майна подружжя з посиланням на норми СК України, які регулюють розподіл майна. Тому, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя без його реального поділу, та залишення майна в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи питання щодо поділу автомобіля слід зазначити таке. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, таке майно або його вартість враховується при поділі. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №61-2078св20. Посилання відповідача на те, що транспортний засіб був відчужений з відома позивачки та кошти, отримані від його поділу були поділені між сторонами не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, так як відповідач не надав жодних допустимих та достовірних доказів на підтвердження вказаного. Позивачкою доведено, що [PERSON] розпорядився зазначеним автомобілем без згоди [PERSON] та відчужив його іншому власнику. Як видно із довідки Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 перереєстрація транспортного засобу Volkswagen passat, 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER] за новим власником [PERSON] була здійснена 07.03.2020 (а.с.23). У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі,\~\~ а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду\~\~\~ від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження\~№ 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Як видно\~із наданої\~відповідачем ксерокопії\~договору купівлі-продажу\~ транспортного\~засобу №7014\~від 07.03.2020,\~продавець та\~покупець визначили\~за домовленістю\~ціну транспортного\~засобу VOLKSWAGEN\~PASSAT,\~яка на\~час укладення\~договору становила\~45200\~грн.,\~ а\~не його\~дійсну ринкову\~вартість (а.с.\~110-111).\~Визначаючи ціну\~транспортного засобу\~в договорі,\~сторони суб`єктивно\~виходили з\~суми,\~за яку\~продавець \~був згоден\~продати,\~а покупець\~готовий купити транспортний засіб. Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог та належного визначення дійсної ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи, позивачкою була надана довідка суб`єкта оціночної діяльності, СПД ФОП [PERSON] , згідно якої середньоринкова вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , 2005 року випуску становить 190\~000 грн. (а.с.24). Суд приймає до уваги вказану довідку, так як вартість автомобіля на час розгляду справи була визначена незалежним суб`єктом оціночної діяльності, яка діє у відповідності до кваліфікаційного свідоцтва оцінювача №7362 ФДМУ і МІБ від 19.12.2009. (а.с.24, 25). Жодних доказів на спростування інформації, викладеної в зазначеній довідці відповідачем надано не було. Крім того, суд звертає увагу на те, що останній не з`явився до суду для дачі особистих пояснень, не надав відзиву на позов та доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, хоча мав таку об`єктивну можливість. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію за відчуженні ним без її згоди спільного майна, автомобіля в сумі 95000 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір у сумі 1964 грн. у відповідності до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial