Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

26 жовтня 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області 25 вересня 2010 року , актовий запис №73; - стягувати щомісячно з [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду до досягнення повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 вересня 2010 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області, про що 25 вересня 2010 року складено відповідний актовий запис №73. Від шлюбу подружжя має сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] [INFO] . Вказала, що спільне життя з відповідачем не склалося, на підставі різних поглядів на сімейне життя та обов`язки, відсутність взаєморозуміння між сторонами, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. На підставі чого в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Зазначила, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та вважає, що шлюб розпався остаточно. Поновлювати шлюбні стосунки з відповідачем позивачка не має наміру, а тому призначення строку для примирення вважає недоцільним. Втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між нею та відповідачем. Вказала, що між сторонами фактично припинено шлюбні відносини. За таких обставин вважала, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам дітей. Крім того, зазначила, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Вказала, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заначила, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Посилалась на ст. 141 Сімейного кодексу України, відповідно до якої, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с.20). В судове засідання позивачка не з`явилася. Представник позивачки - адвокат Висота І.А. надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 29-30, 45-46). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим про дату та час розгляду справи через поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення судового засідання (а.с. 20-21, 24, 32-34, 37). Відзиву на позов відповідач не надав. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному провадженні сторони не надавали. Ухвалою суду від 11.01.2022 вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 вересня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 73. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25 вересня 2010 року ( а.с. 12). Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10, 11). Діти проживають разом з матір`ю - [PERSON] та знаходяться на її утриманні. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що подальше спільне сімейне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам обох сторін. Так, шлюбні відносини між подружжям припинено, спільне господарство не ведеться, сім`я фактично розпалася. За вказаних обставин шлюб підлягає розірванню. За правилами статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності зі статтею 113 СК України, особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка у позовній заяві просила після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом положень статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу кожної дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Відповідно до положень частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У зв`язку з цим суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби малолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а відтак, вимога позивача підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду. Також, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За змістом положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з огляду на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також приймаючи до уваги, що судом позовні вимоги задовольняються, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] сплачений при зверненні до суду із позовною заявою судовий збір у розмірі дев`ятсот вісім гривень. У відповідності до положень статті 4, пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнена, в розмірі дев`ятсот вісім гривень.

Outcome: approved