Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просить визнати безвісно відсутнім свого сина - [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Донецьк Донецької області. Заява мотивована тим, що з 2015 року вона припинила спілкування з сином - [PERSON] , він виїхав на постійне місце проживання до м. Дніпро, де створив родину, у нього народилась дитина, він працював в органах МВС України. Заявник зазначає, що відносини із сином у неї завжди були прохолодні, вони не спілкувались, між тим у неї виникла необхідність у вирішенні декількох житлових питань, але вона не може це зробити самостійно, оскільки в квартирі, де вона проживає, зареєстрований її син, в зв`язку з чим заявник просить визнати її сина - [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім. В судове засідання заявник не з`явилась, направила до суду заяву, відповідно до якої підтримала заявлені вимоги в повному обсязі з обставин, викладених в заяві, і просила їх задовольнити, просила розглянути справу в її відсутність. Представник Першотравенської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просить розглянути заяву без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] (відбулась зміна прізвища з « [PERSON] ») є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 10). В подальшому, відповідно до свідоцтва про одруження від 15.11.2003р. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 9). Згідно довідки № 6274 від 28.10.2021р. [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно акту проведення перевірки факту проживання [PERSON] від 28.10.2021 року та від 14.12.2021 року встановлено, що останній зі слів свідків зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 2015 року (а.с. 6). Відповідно до інформації ВП № 3 Синельниківського РУП в Дніпропетровській області від 22.10.2021 року [PERSON] , [INFO] , оголошений у міжнародний розшук 19.01.2018 року по кримінальному правопорушенню, передбаченого ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 365 КК України, як особа, що переховується від органів прокуратури. Ініціатором розшуку є Павлоградський РВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 5). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Відповідно до ч. 3 ст. 43 ЦК України порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Так, згідно ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства, заявник повинен у судовому засіданні довести обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи. Так, в якості підтвердження своїх вимог заявник, посилається на обставини відсутності у неї відомостей щодо місця перебування її сина, при цьому заявник зазначає, що останні п`ять років її син проживав у місті Дніпро, але оскільки стосунки у них були завжди прохолодні, їй невідомо конкретне місце проживання його та його родини. До того ж, заявник зазначила, що її син перебуває у розшуку, як особа, що переховується від органів прокуратури, з 2018 року, але самостійно, яка мати, що розшукує свого сина, як зниклу особу, вона до органів поліції не зверталась, оскільки, як заявник пояснила, не було в цьому необхідності. Як було зазначено вище, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування (ч. 1 ст. 43 ЦК України). Таким чином, можливість визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою обумовлена тривалою відсутністю у місці постійного проживання. Відповідно до доктрини цивільного права у випадку визнання фізичної особи безвісно відсутньою має місце умовна презумпція смерті (немає підстав вважати її живою), а у випадку оголошення її померлою - безумовна презумпція смерті (є підстави, що дають припустити її смерть). Як з`ясовано в судовому засіданні, останні п`ять років син заявниці проживав з родиною і працював у м. Дніпро, звідки немає жодної інформації про відсутність його саме за постійним місцем проживання останні роки. Крім того, останнім місцем проживання сина у розумінні ч. 1 ст. 43 ЦК України є квартира з відомою адресою. Отже, відсутність спілкування між заявником та її сином, обумовлені непростими стосунками між обома, не може бути підставою для визнання цієї особи безвісно відсутньою, виходячи з чинного законодавства. Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України заявниця не надала до суду належних і допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування сина за вказаним місцем його постійного проживання протягом одного року, а факт відсутності спілкування сина із заявницею сам по собі не є доказом того, що він є безвісно відсутнім. До того ж, в матеріалах справи відсутня інформація, що заявник вичерпала всі можливості для вирішення житлового питання, за для якого звернулась з вказаною заявою. Також слід зазначити, що оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою відповідно до ст. 43 ЦК України є відсутність відомостей про місце її перебування протягом одного року саме у місці її постійного проживання, разом з тим доказів на підтвердження вказаних обставин заявник не надала, крім того, фактична відсутність відомостей про місце перебування сина не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім. Отже, в розумінні Цивільного кодексу України, [PERSON] за наявності інформації, що встановлена в судовому засіданні при розгляді заяви, не є особою, яку можна визнати безвісно відсутньою. На підставі викладеного, заявлені вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed