Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

15.11.2021 року [PERSON] звернулася до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований, але з 21.12.2016 року не проживає її колишній чоловік [PERSON] , який після чергової сварки виїхав з місця їхнього спільного проживання, забравши належні йому речі. Вони втратили зв`язок, перестали проживати однією сім`єю, спільне господарство не ведуть, будь-якого інтересу до спірного житла відповідач не проявляє і відновити своє право на проживання в квартирі не намагається. Будь-яких перешкод йому у проживанні в цій квартирі ніхто не чинить. 17.03.2020 року рішенням суду шлюб між ними було розірвано. В листопаді 2021 року відповідач під час зустрічі з їх спільною донькою повідомив, що не має наміру повертатись до помешкання. Вважає, що свідома поведінка відповідача свідчить про втрату інтересу до житла, проте знятися з реєстрації добровільно він не бажає. Вона не працює та потребує матеріальної допомоги, однак реєстрація відповідача за місцем її проживання створює перешкоди для отримання субсидії, у зв`язку із чим вона змушена нести додаткові витрати, внаслідок чого порушуються її права, в тому числі й щодо вільного розпорядження своєю власністю. Посилаючись на те, що відповідач протягом п`яти років не проживає у квартирі, не є членом сім`ї, оскільки втратив тісний правовий зв`язок, що грунтується на шлюбі, що характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, веденням спільного господарства, передбачених сімейним законодавством, а тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування квартирою, внаслідок відсутності без поважних причин понад рік. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою суду 16.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Сторонами не подано будь-яких заяв, клопотань тощо. Відповідач [PERSON] про час, місце та порядок розгляду справи повідомлений у визначений ЦПК України спосіб за останньою відомою адресою реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на вебпорталі Судової влади України, які наявні в матеріалах справи. Відзиву на позовну заяву або заперечень проти позову відповідач суду не надав. Ухвалою суду від 18.01.2022 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 21.12.1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.03.2020 року у справі № 484/5756/19 розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. за номером 2909, [PERSON] набуто у власність квартиру [ADDRESS] . 14.12.2004 року позивачкою зареєстровано право власності в Первомайському МБТІ. Після розірвання шлюбу сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи норми закону, за відсутності домовленості між сторонами, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, набутим за час шлюбу, що є їхньою спільною сумісною власністю. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, оскільки набута подружжям у шлюбі, отже, [PERSON] є співвласником вказаного приміщення. До вказаних правовідносин не може бути застосована норма частини другої статті 405 ЦК України, оскільки відповідач є не просто членом сім`ї власника квартири, а сам є співвласником. Частиною 1 ст. 321 ЦПК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 368 ЦПК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦПК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на квартиру. Посилання позивачки на непроживання відповідача протягом п`яти років за місцем своєї реєстрації не свідчить про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення відповідача до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності у спільній сумісній власності. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, яку суд враховує при розгляді наданої справи відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України витрати позивачки по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed