Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить виселити з будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законних представників [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] в особі законних представників [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла. Вимоги мотивує тим, що 27.03.2019 року ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок загальною площею 65,09 кв. м, житловою 41,47 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки №5819035 від 19.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. Після отримання права власності на зазначений житловий будинок, банк намагався отримати доступ до житла, проте перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, що порушує право банку, як власника /а.с. 1-4/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31.07.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 17.02.2021 року замінено по справі третю особу належною - виконавчий комітет Кропивницької міської ради, як орган опіки та піклування. 20.05.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі до суду не з`явились, повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву не скористались. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] не з`явився, судом про час та місце розгляду справи повідомлявся. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчого комітету Кропивницької міської ради, як органу опіки та піклування, на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Заперечують проти задоволення позовних вимог, оскільки це призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини, а відповідно до ст.. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі кредитного договору №5815822 від 19.11.2007 року ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого було ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» надав [PERSON] кредит у розмірі 57 000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 19.11.2027 року. Згідно пункту 1.2 кредитного договору №5815822 від 19.11.2007 року кредит надається позичальнику на придбання нерухомості: будинок, реєстраційний номер: 15818948, загальна площа: 65,09 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, цей житловий будинок є предметом іпотеки, відповідно до пункту 1.2.1 договору іпотеки від 19.11.2007 року № 5819035. Пунктом 1.3 вказаного договору іпотеки встановлено, що вартість предмета іпотеки становить 398 956,00 грн. АТ «Перший Український Міжнародний банк» набуло право власності на предмет іпотеки: житловий будинок по [ADDRESS] на підставі вищевказаного договору іпотеки, про що державним реєстратором Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Марченко О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46180638 від 27.03.2019 року та було зареєстровано право власності позивача на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161568824 від 29.03.2019 року. З довідок про реєстрацію місця проживання вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.09.2016 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.07.2011 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11.10.2016 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11.10.2016 року по теперішній час, тобто після укладення договору іпотеки від 19.11.2007 року № 5819035 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого було ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У статті 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до\~ч.1\~ст. 383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У статті 41\~Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Між сторонами виник спір про виселення з житлового приміщення, на яке в позасудовому порядку було звернуто стягнення, який регулюється положеннями ст.. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.. 109 ЖК України. За змістом\~ч.\~1\~ст. 575\~ЦК України та ст.\~1\~Закону України\~«Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12\~цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до\~ч.\~3\~ст. 33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»). При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Законом України\~від 22\~вересня 2011\~року №\~3795-VI\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо врегулювання\~відносин між\~кредиторами та\~споживачами фінансових\~послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109\~ЖК Української\~РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 641/1128/18 (провадження № 61-4464св20) зазначено, що «частина друга статті 109\~ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40\~Закону України\~«Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109\~ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Згідно з наведеними нормами права особам, яких виселяють з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передане в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Такий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 6-16820сво19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом встановлено, що за умовами кредитного договору №5815822 від 19.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 57 000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 19.11.2007 року (5,05 грн./долар) становить 287 850 грн., а відповідно до п. 1.3 договору іпотеки від 19.11.2007 року № 5819035 вартість предмета іпотеки становить 398 956,00 грн. Матеріали справи договору купівлі-продажу цього житлового будинку не містять, вказані обставини, від яких залежать підстави щодо виселення з іпотечного майна, не встановлені. Суд приходить до висновку, позивачем не доведено, що житловий будинок придбаний [PERSON] лише за рахунок кредитних коштів. Доводи про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна та договір кредиту укладені одного дня не спростовують, що житлове приміщення, з якого позивач просить виселити відповідачів, придбано не за рахунок кредитних коштів. В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є неможливим. Крім того, статтею 40\~Закону України\~«Про іпотеку\~» та статтею 109 ЖК УРСР, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про іпотеку є підставою для виселення її мешканців, яким повинно бути направлена письмова вимога іпотекодержателя або нового власника про добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк і якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 27.08.2019 року АТ «Перший Український Міжнародний банк» на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надіслано лист-вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (будинком) та виселення протягом 14 календарних днів з житлового будинку [ADDRESS] з іншими мешканцями (за їх наявності), знятися з реєстрації місця проживання та звільнити будинок від особистих речей. Однак, матеріали справи не містять будь-які підтвердження факту отримання відповідачами, серед яких є малолітні діти, вимоги про виселення їх із житлового будинку, що був переданий в іпотеку, поштова кореспонденція повернута позивачу «за закінченням терміну зберігання». Наведеними нормами ст.\~40\~Закону України\~«Про іпотеку» та ст.\~109\~ЖК визначено обов`язкове попередження власника мешканців житлового приміщення про їх виселення, чим позбавив їх, серед яких є малолітні діти, можливості реалізувати своє право і організувати своє виселення з будинку до узгодженої банком дати, не створив для дітей належні житлові умови подальшого проживання. Окрім того, оскільки порушено питання виселення малолітніх дітей, банк дотримуючись принципу змагальності зобов`язаний був надати суду переконливі докази про його право вимагати виселення відповідачів без надання іншого житла, не надав доказів, що лише кредитні кошти були використані для придбання спірного будинку, який на підставі застереження у договорі іпотеки перейшов у його власність, відсутній висновок органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Кропивницької міської ради, оскільки йде мова про виселення дітей, як цього вимагає ст.19 СК України. Крім того, відповідачі не брали участь під час судового розгляду справи, своєї згоди на визнання позову не заявили. Доказів, того, що відповідачі не лише мають за адресою: [ADDRESS] реєстрацію постійного місця проживання, але і проживають матеріали справи не містять. Також суду не надано доказів, що відповідачі забезпечені іншим житловим приміщенням. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, сам позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Обов`язок щодо оцінки доказів, які є в справі, покладається на суд. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що будинок придбаний лише за рахунок коштів, які надавалися за кредитним договором, а також те, що відповідачі були належним чином повідомлені про добровільне виселення зі спірного житла, в зв`язку з чим вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому у їх задоволенні слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed