Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просять стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на їхню користь по 65 462,00 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника та по 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В обгрунтування позовних вимог посилаються на те, що 23 липня 2018 року водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Skoda Superb», реєстраційний номер [NUMBER] , не впорався з керуванням та аздійснив наїзд на перешкоду. У результаті ДТП пасажир вказаного автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Відомості про вказану подію були внесені до ЄРДР № 12018270000000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.04.2019 [PERSON] визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Superb», реєстраційний номер [NUMBER] , на час вчинення ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Внаслідок загибелі [PERSON] , позивачам, які є батьками останнього, завдано шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Зазначають, що відповідачем було сплачено їм грошові кошти у сумі 44 676 грн (по 22 338 грн кожному) за заподіяну моральну шкоду, 24 400 грн у якості витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, а у решті виплат, тобто у виплаті грошових коштів у зв`язку з втратою годувальника їм відмовлено, тому з посиланням на ст.27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст.1200 ЦК України просять суд стягнути з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на їх користь відшкодування витрат по втраті годувальника в розмірі 130 924 грн, - по 65 462 грн кожному та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою. 11 листопада 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивачами не доведено факту, що вони знаходилися на утриманні свого сина, ними не надано підтвердження, що їхній дохід менший за прожитковий мінімум та доказів того, що на час смерті сина частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом існування. Представник позивачів - адвокат Лабик Р.Р. подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності його та позивачів, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» -у судове засідання повторно не з`явився,будучи належним чином повідомлений, і не подав заяву про розгляд справи за його відсутності, тому суд відповідно до ст.280 розглянув справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Норми ст.4 ЦПК України вказують, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 23 липня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Skoda Superb», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої пасажир транспортного засобу [PERSON] загинув. Відомості про вказану подію були внесені до ЄРДР № 12018270000000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.04.2019 [PERSON] визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України. Вказаний вирок набрав законної сили 19.06.2019 (а.с.10-12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2018 року Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.13). Транспортний засіб «Skoda Superb», реєстраційний номер [NUMBER] , згідно полісу №АК9797589 застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», отже цивільно-правова відповідальність власника вказаного транспортного засобу була застрахована на день події у ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Позивачі звернулися з повідомленням про ДТП в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та із заявами про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіянням моральної шкоди, витрат на поховання та із заявами на виплату страхового відшкодування із додатками з вимогою виплатити страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника. Відповідач визнав зазначену ДТП страховим випадком та виплатив страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою в розмірі 44 676 грн, - по 22 338 грн кожному та виплачено 24 400 грн у якості витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника. У виплаті страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, було відмовлено. З копії свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). З наданих копій паспортів позивачів вбачається, що їхнє місце реєстрації зазначено за адресою: [ADDRESS] , а місце реєстрації померлого [PERSON] зазначено за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15, 17-20). [PERSON] є пенсіонеркою та отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення. З копії пенсійного посвідчення [PERSON] вбачається, що він є пенсіонером та отримує пенсію за віком (а.с.21). Відповідно до довідок Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку в Ніжинському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області і отримують пенсію за віком (а.с.22-23). Матеріали справи містять також довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №877432 від 12.01.2021 про встановлення 1 групи інвалідності [PERSON] , який потребує постійного стороннього догляду. (а.с.24). За даними Ніжинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) від 06 травня 2020 року актового запису про народження дітей, шлюб та розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , не виявлено (а.с.27). За відомостями ДПС України станом на 17.08.2021 за період з І кварталу 2016 року по IV квартал 2018 року відомості про доходи [PERSON] відсутні. Також на [PERSON] . Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області подані індивідуальні відомості, з яких вбачається, що загиблий працював до жовтня 2015 року. Статтею 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що потерпілим є юридична та фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно пунктів 27.1, 27.2 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. У зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України. За умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової компенсації. Пунктом 35.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. У пункті 35.2 цього Закону зазначено, що до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування. За таких обставин, до заяви про виплату відшкодування у зв`язку зі втратою годувальника позивачами мало бути надано документи, що підтверджують їх перебування на утриманні сина, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Саме спеціальним законом передбачено надання страховику документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме про доходи за попередній календарний рік, довідку про призначену державну пенсію, надану утриманцям внаслідок втрати годувальника, та розмір даної пенсії. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Звертаючись до суду, позивачі стверджують, що вони є пенсіонерами та перебували на утриманні сина, тому у них виникло право на відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії. Разом з тим матеріали справи не містять доказів, що позивачі перебували на утриманні сина. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що нормами ст.1200 ЦК України визначено, що доказами наявності права позивачів на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення ними пенсійного віку та наявність родинних відносин, у той же час на підтвердження факту проживання разом з сином позивачами надано копії паспортів з відмітками про зареєстроване місце проживання, їхні пенсійні посвідчення, відомості з Ніжинського МРВ ДРАЦС, що на момент ДТП [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебував, дітей не має, шлюб не розривав Встановлено, що [PERSON] у період зІ кварталу 2016 року по IV квартал 2018 року не працював та доходів не отримував. Таким чином, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] офіційно працевлаштований не був. Спільне проживання теж не є підставою перебування на утриманні потерпілого. Докази того, що [PERSON] отримував будь-який дохід, - відсутні, тому неможливо стверджувати, що батьки загиблого перебували на його утриманні. Сам факт пенсійного віку позивачів та реєстрація за однією адресою із загиблим за відсутності доказів отримання ним доходу не підтверджує обставин того, що вони перебували на утриманні сина. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи №165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього. Так, позивачі не надали суду будь-яких доказів, передбачених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України про те, що вони перебувала на утриманні свого сина, незалежно від розміру їх пенсії. Встановлені ч.2 ст. 1200 ЦК України умови відшкодування утриманцям шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, не передбачають здійснення розрахунку страхового відшкодування із застосуванням мінімальної заробітної плати у випадку відсутності легальних джерел доходів у потерпілого. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, під час встановлення того, чи батькі потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. У разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону № 1105-XIV мають: жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Тобто, для визнання батьків, які є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), яка припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, задоволенню не підлягають. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У порядку ст. 141 ЦПК України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed