Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У серпні 2021 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» з вказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» зазначило, що 19.02.2016 року між ТОВ «Швидко Фінанс» та [PERSON] був укладений Договір позики №75, відповідно до якого відповідач отримав позику у сумі 2500 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером. Термін повернення позики визначається позикодавцем шляхом направлення вимоги. 19.02.2016 року відповідачу було направлено вимогу про повернення позики до 10.03.2016 року в сумі 2500 грн та необхідності сплатити за послуги кошти в сумі 945 грн Позивач вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» має статус фінансової установи, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи №684 серії ФК від 05.01.2016 року. 20.08.2018 року між ТОВ «Швидко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» було укладено Договір факторингу №75-В, відповідно до якого ТОВ «Швидко Фінанс» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» набуло право вимоги за договором позики № 75 від 19.02.2016 року до позичальника [PERSON] , з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до нього та усіх пов`язаних з ним вимог. Відповідача було належним чином повідомлено про відступлення права вимоги. Відповідач зобов`язання за Договором позики не виконав, суму позики не повернув у встановлений строк, не сплатив кошти за плату за надання позики. Зважаючи на вищевикладене позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики №75 від 19.02.2016 року на загальну суму 121770 грн 56 коп., у тому числі сума позики у розмірі 2500 грн 00 коп., - плата за надання позики у розмірі 945 грн 00 коп., втрати від інфляції у розмірі 2056 грн 81 коп., проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі 65937 грн 30 коп., пеня у розмірі 50331 грн 45 коп. Ухвалою судді від 06 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. У судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» та відповідач [PERSON] не прибули повторно. Керівництво позивача та відповідач були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судові засідання не прибуває, не повідомляв своєчасно про причини неявки у судові засідання, не подавав відзив на позов, чим не виконує обов`язки згідно ч. 3 ст. 131, ст. 178 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Судом достовірно встановлено, що 19.02.2016 року між ТОВ «Швидко Фінанс» та [PERSON] укладено Договір позики №75. За умовами п.п. 1.1 2.2 даного Договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 2500 грн, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю та сплатити плату за договором у фіксованому розмірі 672 грн. ТОВ «Швидко Фінанс» надав відповідачу позику в сумі 2500 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером від 19.02.2016 року, виконавши таким чином свої зобов`язання в повному обсязі. 19.02.2016 року, на виконання пункту 3.3 Договору позики, ТОВ «Швидко Фінанс» вручило відповідачу [PERSON] вимогу про повернення в строк до 10.03.2016 року позики у розмірі 2500 грн та оплати за договором у розмірі 945 грн, однак [PERSON] не виконав в повному обсязі свої зобов`язання за Договором позики №75 від 19.02.2016 року. 14.08.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» з ТОВ «Швидко Фінанс» уклали Договір факторингу №75-В, відповідно до якого ТОВ «Швидко Фінанс» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» набуло право вимоги за Договором позики №75 від 19.02.2016 року до позичальника [PERSON] , з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до нього та усіх пов`язаних з ним вимог. Відповідно до положень ст. 55 ЦПК України ТОВ «Фінансова компанія «Секвенція» стало правонаступником ТОВ «Швидко Фінанс» у зобов`язаннях за договором позики від 19.02.2016 року, укладеним з [PERSON] . Згідно п.5.2 Договору позики, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за порушення Позичальником строків погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених Договором, зокрема, але не обмежуючись цим, строків повернення Позики та/або строків Плати за договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 процентів річних від простроченої суми. Відповідно до п.5.3 Договору позики, за порушення строків виконання грошового зобов`язання винна Сторона зобов`язана сплатити іншій Стороні пеню у розмірі 1 (одного) відсотка від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Згідно наданого фінансовою установою розрахунку загальний розмір заборгованості станом на 07.06.2021 року становить 121770 грн 56 коп., у тому числі сума позики у розмірі 2500 грн 00 коп., - плата за надання позики у розмірі 945 грн 00 коп., втрати від інфляції у розмірі 2056 грн 81 коп., проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі 65937 грн 30 коп., пеня у розмірі 50331 грн 45 коп. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем фінансовій установі не сплачена. Спір щодо розмірів обчислення сум заборгованості між сторонами - відсутній. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. Згідно ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов`язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 121770 грн 56 коп. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270 грн при поданні позову, що позов підлягає задоволенню, відповідач не визнав позов, а також, що відповідач не надав документів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку повернення сплаченого позивачем судового збору. Тому, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при обчисленні розміру коштів, які підлягають стягненню у повернення сплаченого судового збору, застосовуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти у розмірі - 2270 грн. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплачених фактично витрат на правничу допомогу у розмірі 567 грн 50 коп. При цьому суд звертає увагу учасників справи на наступне. Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п. п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 цього Закону України до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. З матеріалів справи постає, що позивач, зокрема у позовній заяві вказував вартість правничої допомоги у 567 грн 50 коп. Так у матеріалах справи наявні копії договору про надання правничої допомоги, який було укладено між позивачем та [PERSON] , свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Пащенко В.В., квитанції про фактичну сплату коштів обумовленої сторонами вказаного договору вартості правничої допомоги на суму 567 грн, акту надання правничої допомоги від 07 червня 2021 року з описами наданих послуг (а.с. 39-44). Суд зауважує, що в описі видів правничої допомоги вказано про такі види: - складання позовної заяви до [PERSON] про тягнення боргу за договором позики № 75 від 19.02.2016 року. Європейський суд з прав людини у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга № 31107/96, узагальнив свою минулу практику стосовно угод про виплату адвокату гонорару і сформулював основні положення стосовно таких угод. Так ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№ 2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру. У справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). Обумовлені між позивачем та адвокатом види робіт (послуг), тривалість їх надання та вартісне визначення за висновком суду є безумовно видами правничої допомоги, та що такі розміри витрат на правничу допомогу є співмірними зі складністю справи, відповідають засадам розумності, не є надмірно завищеними. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач не оспорював вимоги позивача щодо судових витрат та не подавав відповідної заяви про зменшення розміру судових витрат з наданням доказів на підтвердження безпідставного завищення розмірів судових витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу. Учасники справи не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Даний позов розглянуто в межах заявлених фінансовою компанією вимог.

Outcome: approved