Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2012 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживає окремо, та не надає дітям матеріального утримання. Покликаючись на наявність, визначеного законом обов`язку щодо матеріального утримання неповнолітніх дітей, позивачка просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Юзьвак І.Я. заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ходань М.В. у судовому засіданні позовні вимоги визнали. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 21 липня 2005 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2012 року (справа №1915/9312/2012). Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , про що складено актовий запис №51 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, України, яким 17 січня 2006 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 10 січня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №25. Неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом із матір`ю (позивачкою по справі [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Довідка №27, видана 17 вересня 2021 року ПП «Тернопіль-Сервісбуд». Сторони не можуть досягнути згоди з приводу матеріального утримання їх неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Судом установлено, що сторони не досягли згоди з приводу понесення витрат на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітніх дітей сторін на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягувати аліменти на дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 (однієї третини) всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 листопада 2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved