Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] , згідно уточненої позовної заяви, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, вказуючи на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року. З [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2014 року по 16.06.2020 року. Сумісних дітей від шлюби не мали. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , її дочка [PERSON] та він з 17.10.2016 року, після реєстрації шлюбу відповідач зареєструвала його у квартирі. Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 42,2 кв.м., з них житловою 29,5 кв.м. 16.06.2020 року шлюб розірваний, після чого, скориставшись тим, що його не було вдома 16.06.2020 року вона змінила замки на вхідних дверях квартири. На його неодноразові звернення щодо не перешкоджання йому користуватися квартирою [PERSON] відмовляє, ухиляється від зустрічі, не відповідає на дзвінки. З цього приводу він звертався з заявою до Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, де йому в усній формі рекомендували звернутися до суду. На даний час він мешкає у [ADDRESS] , власниками якої є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що правомірно проживав у квартирі, бо був вселений нею, як член сім`ї власника і більше 4 років проживав у квартирі, де і був зареєстрований. Домовленості щодо права користування квартирою після розірвання шлюбу з [PERSON] не має, згідно ст.64 ЖК України має такі права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Посилається на ч.4 ст.156 ЖК України, згідно якої припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Просить зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] передати йому ключі від вхідних та інших дверей, що є у квартирі [ADDRESS] , справу розглянути у його відсутність. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року. Вказана квартира знаходиться в її особистій власності, оскільки була куплена у 2007 році, коли вона перебувала у першому шлюбі з [PERSON] та оформлена на його ім`я, а після розірвання шлюбу вона викупила квартиру у колишнього чоловіка. В квартирі крім неї, прописана її дочка та [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі з 24.04.2014 року по 16.06.2020 року. Шлюбні відносини з [PERSON] припинялися неодноразово, останній постійно чинив сварки, підіймав на неї руки, сумісно з ним було неможливо жити, у зв`язку з чим вона була вимушена постійно звертатись до поліції. В жовтня 2015 року вона зверталась до суду з заявою про розірвання шлюбу, потім давала йому шанс та справу залишала без руху. З листопада 2019 року з [PERSON] сімейні відносини були припинені, останній добровільно зібрав всі свої речі та пішов проживати до своїх батьків. Весною 2020 року вона була змушена замінити замок на вхідних дверях квартири, тому що він з часом став заїдати та його заклинило. Після розірвання шлюбу, вона неодноразово зв`язувалась з відповідачем і просила його виписатися добровільно з її квартири, але він спочатку обіцяв, що зніметься з реєстрації, а потім зовсім перестав відповідати на її дзвінки. З листопада 2019 року [PERSON] не проживає в її квартирі, не оплачує комунальні послуги, він виїхав забравши свої особисті речі. З [PERSON] спільно проживати в квартирі вона не має наміру, це її власність, яку бажає подарувати своїй доньці. Посилається на ст.ст.317, 319, 321, 405, 406 ЦК України. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Право [PERSON] на користування її квартирою підлягає припиненню на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, відповідно якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, так як [PERSON] не проживає у її квартирі з 2019 року, спільне господарство вони не ведуть, комунальні послуги не сплачує, шлюбні відносини між ними припинені. Просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно письмової заяви просить розглянути справу за його відсутністю, з участю його представника. Згідно відзиву на зустрічний позов, позов не визнає, вказуючи, що шлюбні відносини з [PERSON] припиненні з 16.06.2021 року з дня розірвання шлюбу. До цього часу він мешкав з нею та її дочкою [PERSON] у спірній квартирі. Після розірвання шлюбу в установі РАЦСу він поїхав на роботу, а на наступний день, коли повернувся з роботи, увійти до квартири не зміг, бо замки вже були змінені. Двері йому ніхто не відчиняв, на його дзвінки ні [PERSON] ні її донька не відповідали. Декілька днів він перебував у своїх знайомих у м.Новогродівка, потім поїхав до [PERSON] за місцем роботи, де вона передала йому 2 пакета і сумку з його речами. Передати йому нові ключі, щоб він мав можливість мешкати за місце реєстрації вона відмовилась. Після чого він вирішив тимчасово зняти для проживання будь-яке житло та мирним шляхом домовитись з [PERSON] про умови і порядок користування квартирою, де він зареєстрований, на що остання від зустрічі відмовляється. Вказує, що обставини, які вказані у довідці про не проживання його у спірній квартирі з листопада 2019 року не відповідають дійсності, оскільки особи, які її підписала, вказали ці обставини зі слів [PERSON] . Позов ним поданий в межах річного строку, після того, як шлюб був розірваний. Посилається на ст. 156 ЖК України, вважає, що правомірно проживав в квартирі позивача, бо був вселений до неї, як член сім`ї власника і більше 4 років проживав в ній, просить зустрічний позов залишити без задоволення. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснив, що позивач [PERSON] бажає мешкати у квартирі де зареєстрований, у добровільному порядку він квартиру не залишав, відповідач [PERSON] змінила замки на дверях квартири, зібрала та віддала позивачу його речі. Іншого житла позивач не має, тому вимушений винаймати житло, де і мешкає, сімейний стан позивача не змінився. Між сторонами була умова, що якщо відповідач віддасть позивачу його речі, він у добровільному порядку зніметься з реєстрації у спірній квартирі. Просить позов задовольнити, у зустрічному позові відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов не визнала, згідно відзиву на позов, вказуючи на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року. Вказана квартира знаходиться в її особистій власності, оскільки була куплена у 2007 році, коли вона перебувала у першому шлюбі з [PERSON] та оформлена на його ім`я, а після розірвання шлюбу вона викупила квартиру у колишнього чоловіка. В квартирі крім неї, прописана її дочка та [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі з 24.04.2014 року по 16.06.2020 року. Шлюбні відносини з [PERSON] припинялися неодноразово, останній постійно чинив сварки, підіймав на неї руки, сумісно з ним було неможливо жити, у зв`язку з чим вона була вимушена постійно звертатись до поліції. З листопада 2019 року з [PERSON] сімейні відносини були припинені, останній добровільно зібрав всі свої речі та пішов проживати до своїх батьків. Весною 2020 року вона була змушена замінити замок на вхідних дверях квартири, тому що він з часом став заїдати та його заклинило. Після розірвання шлюбу, вона неодноразово зв`язувалась з відповідачем і просила його виписатися добровільно з її квартири, але він спочатку обіцяв, що зніметься з реєстрації, а потім зовсім перестав відповідати на її дзвінки. З листопада 2019 року [PERSON] не проживає в її квартирі, не оплачує комунальні послуги, він виїхав забравши свої особисті речі. З [PERSON] спільно проживати в квартирі вона не має наміру, це її власність, яку бажає подарувати своїй доньці. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Право [PERSON] на користування її квартирою підлягає припиненню на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, відповідно якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, так як [PERSON] не проживає у її квартирі з 2019 року, спільне господарство вони не ведуть, комунальні послуги не сплачує, шлюбні відносини між ними припинені. Суду пояснила, вона є власником спірної квартири, зареєструвала [PERSON] у квартирі як члена сім`ї, з метою отримання останнім вугілля за місцем роботи, перешкод у користуванні спірною квартирою не чинила, [PERSON] добровільно залишив квартиру ще у листопаді 2019 року, після того, як у них виник сімейний конфлікт. Вона зверталась до поліції з цього приводу, про що був складений протокол та з 22 листопада 2019 року вони разом не мешкають. Особистих речей [PERSON] у квартирі немає, останній свої особисті речі забрав. В них була домовленість, що він добровільно зніметься з реєстрації у грудні 2019 року, але цього він не зробив, також вони домовлялись, що будучи зареєстрований у спірній квартирі надасть їй половину пільгового вугілля, яке він отримував за місце роботи на шахті «Котляревьска», але останній цього не зробив. Замок вона замінила через його несправність. [PERSON] періодично приїжджав та забирав свої речі у квартирі, частину речей забрав у 2019 році, інші в 2020 році. На даний час у квартирі проживає вона та її неповнолітня донька від першого шлюбу, спільне проживання в квартирі разом з [PERSON] , який вже не є членом її сім`ї вважає неможливим. Просить у первісному позові відмовити, зустрічний позов задовольнити. Свідок [PERSON] пояснила, вона є сусідкою [PERSON] , [PERSON] звертався до неї просив примирити його з [PERSON] , вони разом мешкали до 2020 року,. Одного разу він приходив у той час, як колишній чоловік [PERSON] змінював замок на вхідних дверях. У 2021 році також приїздив до квартири та забирав свої речі. Свідок [PERSON] пояснила, що сторони мешкали разом у квартирі [PERSON] до 2019 року, після чого він у квартирі не мешкає, приходив до квартири та у її присутності забирав свої речі, ще приїжджав за речами у 2021 року. У квартирі зареєстровані [PERSON] та її неповнолітня дочка, [PERSON] . Під час заміни замків у квартирі вона присутня не була. Вислухавши сторони, опитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно свідоцтва про одруження, [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] , 26.06.2004 року зареєстрували шлюб, актовий запис №38. Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 22.03.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2011 року та витягу з Державного реєстру правочинів №10488589 від 11.10.2011 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.06.2021 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно витягу про державну реєстрацію прав Селидівського бюро технічної інвентаризації від 07.11.2011 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири №2369 від 11.10.2011 року. Згідно свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] , 25.04.2014 року зареєстрували шлюб, який розірвали 16.06.2020 року. Згідно довідки ОСББ «Старт» від 24.05.2021 року, [PERSON] , 1982 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , склад родини: [PERSON] , 1984 року народження - дружина, [PERSON] , 2005 року народження - донька. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 07.07.2017 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно відповіді Селидівського відділення поліції Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 09.12.2019 року, заява [PERSON] про прийняття заходів до її чоловіка [PERSON] , який за місцем мешкання влаштував сварку, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, з якою вона звернулася до міського відділу поліції 22.11.2019 року, цього ж дня була зареєстрована в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за №10866 від 22.11.2019 року. В діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення не вбачається, є ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпроАП, у зв`язку з чим відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Згідно довідки відділу з питань надання адміністративних послуг Новогродівської міської ради від 20.07.2021 року, зареєстроване місце проживання [PERSON] [ADDRESS] . Згідно акту депутата Новогродівської міської ради від 06.07.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1982 року народження, який фактично за вказаною адресою не проживає з листопада 2019 року, особистих речей в квартирі не має, мешкає за межами м.Новогродівка. Згідно товарного чеку наданого суду [PERSON] , [INFO] у магазині « [INFO] » придбана серцевину замку вартістю 135 грн. Згідно матеріалу ЄО №4974 від 01.06.2021 року за зверненням [PERSON] до відділу поліції №3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, 31.05.2021 року [PERSON] звернувся до відділу поліції із заявою, згідно якої зазначає, він з 25.04.2014 року по 16.06.2020 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Вони почали мешкати у вказаній квартирі разом з дружиною та її дочкою від першого шлюбу [PERSON] до реєстрації шлюбу, з червня 2010 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила замки на вхідних дверях до квартири. На його неодноразові звернення щодо не перешкоджання йому користуватися квартирою, відповідала відмовою, ухиляється від зустрічі, не відповідає на дзвінки, хоча в квартирі знаходяться його особисті речі та майно, яке придбане ними під час шлюбу. На даний час тимчасово мешкає у [ADDRESS] , де орендує квартиру. Вважає, що правомірно проживав у спірній квартирі, бо був вселений та зареєстрований в ній як член сім`ї власника. Просить прийняти заходи по усуненню перешкод з боку [PERSON] в користуванні ним квартири [ADDRESS] . Згідно довідки відділу поліції №3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області про результати розгляду звернення [PERSON] ЄО №4974 від 01.06.2021 року, було встановлено, що з 25.04.2014 року до 16.06.2020 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу останні мешкали в квартирі [ADDRESS] , яка придбала [PERSON] до сумісного проживання з чоловіком. Також під час шлюбу подружжям придбалось майно, яке після розлучення залишилось в квартирі [ADDRESS] у [PERSON] . Опитавши за даним фактом [PERSON] остання пояснила, що віддавати спільно нажите майно з чоловіком та дати можливість користуватися колишньому чоловіку квартирою, вона відмовляється, так як має право користуватися даним майном, а вищевказана квартира належить їй та була придбана до шлюбу. В даному факті вбачаються цивільно-правові відносини та ознаки складу кримінального чи адміністративного правопорушення відсутні. Згідно матеріалу ЄО №4975 від 01.06.2021 року за зверненням [PERSON] до відділу поліції №3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, 31.05.2021 року [PERSON] звернувся до відділу поліції із заявою, згідно якої зазначає, він з 25.04.2014 року по 16.06.2020 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Вони почали мешкати у вказаній квартирі разом з дружиною та її дочкою від першого шлюбу [PERSON] до реєстрації шлюбу, з червня 2010 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила замки на вхідних дверях до квартири. На його неодноразові звернення щодо не перешкоджання йому користуватися квартирою, відповідала відмовою, ухиляється від зустрічі, не відповідає на дзвінки, хоча в квартирі знаходяться його особисті речі та майно, яке придбане ними під час шлюбу, а саме: диван вартістю 5500 грн., мікрохвильова піч «Самсунг» - 1300 грн., телевізор Сатурн - 3500 грн., фен - 800 грн., праска - 600 грн., холодильник «Самсунг» - 6500 грн., телефон «Нокиа» - 3300 грн., водонагрівальний бак - 1900 грн., 2 велосипеда - 7000 грн., електроплита на кухню - 10000 грн., пральна машина «Самсунг» - 6800 грн., меблі до залу - 16500 грн., шафа у дитячій кімнаті - 8000 грн, комп`ютер: монітор, клавіатура, системний блок - 25000 грн, мультиварка - 2500 грн., телевізор «Ташиба» - 6000 грн., золоті прикраси на суму 30000 грн. На даний час тимчасово мешкає у [ADDRESS] , де орендує квартиру. Вважає, що правомірно проживав у спірній квартирі, бо був вселений та зареєстрований в ній як член сім`ї власника. Просить прийняти заходи по усуненню перешкод з боку [PERSON] в користуванні ним квартири [ADDRESS] . Згідно довідки відділу поліції №3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області про результати розгляду звернення [PERSON] ЄО №4975 від 01.06.2021 року, було встановлено, що з 25.04.2014 року до 16.06.2020 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу останні мешкали в квартирі [ADDRESS] , яка придбала [PERSON] до сумісного проживання з чоловіком. Також під час шлюбу подружжям придбалось майно, яке після розлучення залишилось в квартирі [ADDRESS] у [PERSON] . Опитавши за даним фактом [PERSON] остання пояснила, що віддавати спільно нажите майно з чоловіком та дати можливість користуватися колишньому чоловіку квартирою, вона відмовляється, так як має право користуватися даним майном, а вищевказана квартира належить їй та була придбана до шлюбу. В даному факті вбачаються цивільно-правові відносини та ознаки складу кримінального чи адміністративного правопорушення відсутні. Судом встановлено, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] , яку вона купила у колишнього чоловіка. [PERSON] , після укладення шлюбу 25.04.2014 року з [PERSON] , зареєструвала місце мешкання [PERSON] , як члена її сім`ї її чоловіка [INFO] в спірній квартирі. 16.06.2020 року шлюб між сторонами розірваний, [PERSON] , ще до розірвання шлюбу, з листопада 2019 року в спірній квартирі не мешкає, добровільно переїхав із спірної квартири на іншу адресу, що підтвердили в судовому засіданні свідки та підтверджено письмовими доказами дослідженими судом, що на час розгляду справи у суді становить більше одного року, сторони спільне господарства не ведуть, комунальні платежі [PERSON] не сплачує, мешкає в іншому житлі, яке на праві власності належить іншим особам. В спірній квартирі зареєстрована та мешкає донька [PERSON] , [PERSON] ,2005 року народження. Доказів вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні квартирою суду не надано. [PERSON] до працівників поліції із заявою про вжиття до [PERSON] заходів з усунення перешкод у користуванні спірною квартирою звернувся лише 31.05.2021 року, тобто більше ніж півтора року після припинення проживання у квартирі та більше майже року після розірвання шлюбу, безпосередньо перед зверненням до суду з позовом, що свідчить про відсутність у [PERSON] протягом тривалого часу інтересу до спірної квартири, як до житла. Суд критично відноситься до доводів позивача та його представника про зміну відповідачем замків у квартирі саме з метою вчинення позивачу перешкод у її користуванні, оскільки безпосередньо сам факт заміни замків у квартирі, без наявності інших належних та допустимих доказів, з яких можливо встановити бажання та дії [PERSON] направлені на користування квартирою та його інтерес до неї, як до місця свого проживання. Неодноразові періодичні приїзди [PERSON] до квартири за своїми речами, яки знаходились у спірній квартири та фактичне перебування у спірній квартирі після заміни замків, про що повідомили свідків та це узгоджуються з поясненнями [PERSON] , свідчать про відсутність у позивача ставлення до квартири, як до свого місцямешкання Крім того, суд враховує пояснення представника позивача щодо можливості у добровільному порядку знятися з реєстрації [PERSON] при умові вирішення з [PERSON] у добровільному порядку спору з приводу добровільного поділу - повернення майна, , що також свідчить про відсутність інтересу у [PERSON] до спірної квартири як до місця проживання та наявність у нього інтересу (спору) щодо поділу майна. В зв`язку з викладеним вище, позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою задоволенню не підлягає. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах права [PERSON] , як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житла, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього житла з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актамиоднакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною єпрактика, коли наступний у часі акт містить пряме застереженнящодо повного або часткового скасування попереднього.Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:право користування (сервітут);інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу проживає донька, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування житлом, оскільки він вже не є членом її сім`ї. Таким чином, у справі, дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаний правовий висновок викладений в Постанові ВС від 13.10.2020 року справа №447/455/17. Суд враховує, що [PERSON] з часу розірвання шлюбу, не відноситься до членів сім`ї [PERSON] , сторони сумісне не мешкають в спірному житлі з 2019 року, проживання та реєстрацію в спірному житлі доньки [PERSON] , що робить неможливим спільне мешкання з сторонньою особою, мешкання [PERSON] в житловому приміщенні за іншою адресою, без доведення суду на яких підставах (оренда, найм), не проживання [PERSON] більше одного року в спірній квартирі, яка належить на праві власності [PERSON] та приходить до висновку інтереси [PERSON] , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї [PERSON] , у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, з метою захисту права власності [PERSON] та права на вільне розпорядження своїм майном, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved