Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де треті особи - Дніпровська міська рада, Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпрі рада, про встановлення нормативно-правової межі в натурі на місцевості. В обґрунтування позовної заяви зазначивши, що на підставі Договору довічного утримання від 22 березня 1991 року, позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Домоволодіння [ADDRESS] , що межує з домоволодінням позивача, частково належить [PERSON] . Влітку 2009 року, відповідачка, без попередження та погодження з позивачем та всупереч діючому законодавству, встановила за своїм сараєм, за будинком позивача та частково за сараєм позивача бетонний паркан, чим фактично знищила існуючий нормативний доступ до них для їх обслуговування. При цьому, відповідачка суттєво збільшила відстань від свого сараю до вказаної огорожі. Після цього позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення постійного земельного сервітуту і знесення встановленого паркану задоволено часткового. А саме, зобов`язано [PERSON] демонтувати самочинно зведений паркан між власним житловим будинком [ADDRESS] та житловим будинком [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] впродовж тильної сторони будинку останньої. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.01.2012 роз`яснено Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011 Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011, а саме зазначено, що після демонтування самовільно зведеного паркану між житловим будинком [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , та житловим будинком [ADDRESS] , [PERSON] повинна мати доступ до обслуговування тильної сторони будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. Відповідач, демонтувала вказану частину паркану, а позивачу прийшлось з обох боків свого будинку встановити хвіртку для виходу до його тильної стіни, оскільки узгоджувати межу і встановлювати нормативно-правовий паркан відповідач відмовляється. В результаті розгляду вищезазначеної цивільної справи доступ до тильної сторони будинку позивача отримала відповідачка. Неправомірні вчинки відповідачки є такими, що порушують діюче законодавство. Вказані дії відповідачки, не дають можливості позивачу проводити поточний ремонт тильної сторони будинку, влаштовувати необхідні інженерно-технічні засоди, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі будинку [ADDRESS] . Для встановлення нормативно-правової межі, а також встановлення відповідного межового знаку (паркану) в натурі між домоволодіннями № 47 та [ADDRESS] , позивач зверталася до Дніпровської міської ради, однак їй було відмовлено, оскільки вказане питання не відноситься до повноважень постійної комісії міської ради з питань архітектури, містобудування та земельних відносин та запропоновано звернутися до суду. Після чого, позивач замовила у ФОП [PERSON] «Матеріали потографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] ». ФОП [PERSON] було запропоновано два варіанти нової межі між земельними ділянками домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] . Однак відповідач не погодилася із запропонованими варіантами меж земельної ділянки, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі зазначеного та з урахуванням уточненої позовної заяви в останній редакції, позивач просить, визнати межі в натурі між земельними ділянками домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] такою, що відповідає запроектованій межі (варіант 1) між вказаними земельними ділянками, яка наведена на схемі у додатку 3 «Матеріалів топографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] , ФОП [PERSON] , 2020 року», де ширина проходу від тильної стіни будинку [ADDRESS] до межі становить 1 м; визнати за позивачем право встановлення в натурі по вищевказаній межі межового знаку - паркану за своїми будівлями (будинок, сарай) з їх тильної сторони, оскільки на частині цієї межі за будівлями [PERSON] межовий знак - паркан вже давно встановлено; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] під час встановлення нею межового знаку - паркану за своїми будівлями, відповідно до вищевказаної схеми запроектованої межі (варіант 1) «Матеріалів топографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] ФОП [PERSON], 2020 року»; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 24 719,97 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2019, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. Ухвалою від 29.06.2019 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 05.12.2019 задоволено клопотання представника позивача щодо витребування доказів у справі, а саме: витребовано з КП «ДМБТІ» ДОР належним чином завірені копії планів земельних ділянок, а також інших документів, які встановлюють або змінюють (змінювали) межі домоволодінь № [ADDRESS] за всі роки. Ухвалою судді від 13.12.2019 задоволено самовідвід судді Подорець О.Б. та справу передано на розгляд іншому судді. Згідно повторному протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 13.12.2019 справа прийнята в провадження судді Богун О.О. та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.03.2020 по справі призначено комплексну судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи. Ухвалою від 15.07.2020 поновлено провадження по справі та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02.11.2020 по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи. 16 квітня 2021 року до суду з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертизи. Ухвалою від 19.04.2021 поновлено провадження по справі та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 21.07.2021 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду. 10 січня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. Позивачка [PERSON] та представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримали у повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідачка [PERSON] та представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, підтримавши надані відповідь та пояснення на уточнену позовну заяву, проти позову заперечували та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. (а.с.28-29 том 3). Предстаник третьої особи - Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Предстаник третьої особи - Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Суд, з`ясувавши усі обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі письмові докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, вислухавши сторони, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376). Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. За 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Згідно з пунктом 1.3 Інструкції № 376 виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції № 376). Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції № 376 встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України). Відповідно до ст. 116 ч. 1 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. ст. 15,16ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 22 березня 1991 року, укладеного між [PERSON] та її батьком [PERSON] , який помер [INFO] , позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . По сусідству знаходиться житловий будинок № 49 , частина якого належить на праві власності відповідачці [PERSON] . Належний позивачці будинок розташований так, що фактично тильною стороною виходить у бік сусіднього домоволодіння, тобто домоволодіння № 49 , і знаходиться поряд з межою земельних ділянок. Непорозумінь між колишніми власниками домоволодінь, батьками сторін по справі, ніколи не було. Однак влітку 2009 року відповідачка на відстані 25-50 см від будинку і дальше за ним навкіс встановила бетонний паркан висотою 1,5 м, закривши ним вікно кухні і доступ до тильної сторони домоволодіння позивачки, що унеможливлює належним чином обслуговувати домоволодіння. Зазначені дії відповідачки не відповідають нормам Земельного Кодексу України щодо добросусідства, ч.3 п.3.25 Державних будівельних норм України №360-92 та санітарним нормам. Звернення позивача до відповідача з пропозицією вирішення спору у позасудовому порядку, оскільки необхідно ремонтувати домоволодіння, яке побудовано після війни, бажаних результатів не дало, тому позивач звернувся до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення постійного земельного сервітуту і знесення встановленого паркану задоволено часткового. А саме, зобов`язано [PERSON] демонтувати самочинно зведений паркан між власним житловим будинком [ADDRESS] та житловим будинком [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] впродовж тильної сторони будинку останньої. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.01.2012 роз`яснено Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011 Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011, а саме зазначено, що після демонтування самовільно зведеного паркану між житловим будинком [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , та житловим будинком [ADDRESS] , [PERSON] повинна мати доступ до обслуговування тильної сторони будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. Відповідач, демонтувала вказану частину паркану, однак узгодити межу і встановлювати нормативно-правовий паркан відповідач відмовляється. Для встановлення нормативно-правової межі, а також встановлення відповідного межового знаку (паркану) в натурі між домоволодіннями № 47 та [ADDRESS] , позивач зверталася до Дніпровської міської ради. Відповіддю Дніпровської міської ради від 17.10.2018 за №357-зв, позивачу було відмовлено, оскільки вказане питання не відноситься до повноважень постійної комісії міської ради з питань архітектури, містобудування та земельних відносин та запропоновано звернутися до суду. Позивач замовила у ФОП [PERSON] «Матеріали потографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] ». ФОП [PERSON] було запропоновано два варіанти нової межі між земельними ділянками домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] . Однак відповідач не погодилася із запропонованими варіантами меж земельної ділянки, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року по справі призначена судову земельно-технічну експертизу. На вирішення якої поставлено наступне питання - «Які можливі, відповідно до вимог нормативно-правових актів України, варіанти проходу з позначенням границі між домоволодінням по [ADDRESS] та домоволодінням по [ADDRESS] ? 16 квітня 2021 року за Вх. 10577 Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз до суду направлено висновок експертизи, відновідно до якого позначення меж земельних ділянок між домоволодінням по [ADDRESS] та домоволодінням по [ADDRESS] не відноситься до основних завдань земельно-технічної експертизи та виходить за межі компетенції судового експерта зі спеціальністю 10.7. (а.с. 143-183 том 2). Клопотань, щодо призначення повторної експертизи сторонами заявлено не було. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, не може прийняти до уваги «Матеріали топографо-геодезичних вишукувань здійснені ФОП [PERSON] », оскільки [PERSON] не є судовим експертом та при оформленні матеріалів не був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, а тому позовні вимоги позивача щодо визнання меж в натурі між земельними ділянками домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] такою, що відповідає запроектованій межі (варіант 1) між вказаними земельними ділянками, яка наведена на схемі у додатку 3 «Матеріалів топографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] , ФОП [PERSON] , 2020 року», де ширина проходу від тильної стіни будинку [ADDRESS] до межі становить 1 м та визнання за позивачем право встановлення в натурі по вищевказаній межі межового знаку - паркану за своїми будівлями (будинок, сарай) з їх тильної сторони, оскільки на частині цієї межі за будівлями [PERSON] межовий знак - паркан вже давно встановлено - задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] під час встановлення нею межового знаку - паркану за своїми будівлями, відповідно до вищевказаної схеми запроектованої межі (варіант 1) «Матеріалів топографо-геодезичних вишукувань за адресою: [ADDRESS] . ФОП [PERSON], 2020 року», також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних позовних вимог. Враховуючи, що будь яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розгляду справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які просила стягнути позивачка у своїй позовній заяві. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі то витрати на професійну правчину допомогу також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в позові повністю, то сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача. На підставі ст.ст. 106, 107, 116, 125, 152, 158 Земельного Кодексу України, Закону України «Про землеустрій»,

Outcome: dismissed