Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати п.1.1 Кредитного договору №490146343 від 09.04.2009 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» (в частині обов`язку Позичальника сплачувати «комісію за дії Банку, що вчинюються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим Договором у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом), а також п.1.8; 3.1; 3.2; 5.5а (в частині, яка стосується комісії за управління кредитом) - недійсними; визнати зобов`язання [PERSON] по Кредитному договору №490146343 від 09.04.2009 року виконаними, а сам Кредитний договір №490146343 від 09.04.2009 року припиненим у зв`язку з його повним виконанням; стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] надлишково сплачені кошти у розмірі 33 914 (тридцять три тисячі дев`ятсот чотирнадцять) гривень 00 коп.; стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначила, що 09.04.2009 між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено Кредитний договір №490146343. За умовами даного Договору [PERSON] отримала у кредит 23 458,03 грн (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят вісім гривень 03 коп.) та зобов`язалась повернути зазначену грошову суму (із відповідними відсотками) у строк до 09.04.2015 року. На звернення [PERSON] в травні 2015 року до АТ «Альфа-Банк» їй було повідомлено про те, що вона сплатила всі необхідні платежі по кредитному договору в повному обсязі та ніяких заборгованостей не має. Проте, у листопаді 2019 року, Позивачу стало відомо, що у неї начебто, існує заборгованість по даному кредитному Договору. Вимогу про погашення такої заборгованості висувало ТОВ «Вердикт Капітал», яке начебто отримало право вимоги по даному кредитному договору. ТОВ «Вердикт капітал» було отримано Виконавчий напис нотаріуса №938 від 25.07.2019 року (згодом, виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню (справа №642/16119/20). Позивач вважає, що її права як споживача порушені, адже Кредитний договір №490146343 від 09.04.2009 року, який укладений [PERSON] з АТ «Альфа-Банк» не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору: «Банк надає позичальнику кредит у сумі 23458,03 грн. (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят вісім гривень 03 коп.) на цілі, зазначені у п.1.3 Договору, а позичальник зобов`язується своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісію за дії Банку, що вчинюються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим Договором (надалі Комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом, а також виконати інші умови Договору та повертати кредит банку в сумах та в строки, визначені Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг…. але в будь якому-випадку, не пізніше 09.04.2015 року». Згідно п.1.8 Кредитного договору: «Детальний опис сукупної вартості кредиту позичальника ….. а також вартості, предмету та виду всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту… зазначаються в Додатку №1 до цього Договору». У відповідності з п 3.1 Кредитного договору: «Позичальник зобов`язується повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним, комісії за управління кредитом, супутні послуги ……». Відповідно до п. 3.2, 5.5а Кредитного договору: «За повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або сплати комісії за управління кредитом та/або інших платежів Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф ….». Позивач стверджує, що зазначені пункти Кредитного договору є незаконними, несправедливими, такими, що порушують права позичальника як споживача та є такими, що повинні бути визнані недійсними, адже кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Також, Позивач стверджує, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Також, Позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що оскільки через встановлену банком комісію за управління кредитом вона сплатила на користь Відповідача надлишкові грошові кошти на загальну суму 33 914 гривень 00 коп. А тому, такі грошові кошти повинні бути повернуті Позивачу, оскільки є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України. Крім того, Позивач вважає, що враховуючи викладені обставини недійсності окремих положень кредитного договору і сплачені надлишкові кошти на користь Відповідача Позивач достроково і належним чином та в повній мірі виконала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору. Тому, зобов`язання Позивача за кредитним договором №490146343 від 09.04.2009 року є повністю та належним чином виконаними ще з 09.12.2011 року. Але, оскільки до Позивача і досі висувають претензії вимоги щодо сплати заборгованості, то Позивач вимушена просити суд, серед іншого, визнати її зобов`язання по Кредитному договору №490146343 від 09.04.2009 року виконаними, а сам Кредитний договір №490146343 від 09.04.2009 року припиненим у зв`язку з його повним виконанням. Ухвалою суду від 14.07.2021 було відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.08.2021 представником третьої особи подано заперечення проти позовних вимог, згідно яких він зазначив, що за період користування кредитними коштами Позичальником здійснювались часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість Позичальника в повному обсязі не погашена. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором.Укладення Кредитного договору №490146343 від 09.04.2009 року у запропонованій формі відповідало внутрішній волі [PERSON] , яка висловлювала свою згоду вільно, без помилки, шахрайства чи примусу. Таким чином, сторонами дотримані вимоги щодо форми договору. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, враховуючи, що кредитний договір укладено 09.04.2009. 31.08.2021 представником позивача подано відповідь на заперечення третьої оосби, згідно яких представник вказав, що заперечення Третьої особи є беззмістовним, не містять жодних посилань на конкретні норми закону, які підтверджують висловлену позицію, та конкретні вагомі факти, які могли б свідчити про необґрунтованість вимог Позивача. Жодні твердження Позивача жодним чином не спростовані Третьою особою, а частина навіть не зазначені взагалі. Крім того, зазначив, що згідно п. 8.4. Кредитного договору, сторони домовились, що позовна давність зі всіх спорів за вказаним договором складає 50 років, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності у даному випадку. 22.11.2021 представником позивача подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 17 835.00 грн. та долучені докази на підтвердження понесених витрат та обсягу наданих послуг. Клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просит задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. Представник третьої сособи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Судом встановлено, що за кредитним договором №490146343 від 09.04.2009 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк», позивач по справі отримала кредит у розмірі 23458,03 грн. для сплати платежів з виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором, укладеного з Банком, а саме повернення строкової та простроченої заборгованості відповідно до умов кредитного договору, сплати строкових та прострочених процентів, супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань Позичальника, пені та штрафів відповідно до умов кредитного договору (в разі їх наявності). За умовами ос пореного кредитного договору Позичальник зобов`язується виплачувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісію за дії Банку, що вичняються на користь Позичальника з метою сприяння останньому в виконанні ним своїх зобов`язань за цим Договором (надалі комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний міфсяць користування кредитом. Строк повернення кредиту не пізніше 09.04.2015 року. Відповідно до Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, у урахуванням вартості всіх супутніх послуг, яка є додатком №1 до кредитного договору, загальна грошова сума, яка повинна була бути повернена Позичальником банку складала 57244,69 грн. Відповідно до Довідки від АТ «Альфа-Банк» Вих.№48519-23,1 від 02.06.2021 року за період обслуговування кредиту від [PERSON] надійшли грошові кошти на загальну суму 58179,17 грн. Також, з Довідки №102855-23.1 від 07.11.2019 року від АТ «Альфа-Банк» (копія міститься в додатках до позовної заяви) Позивачу встановлено, що заборгованості за кредитним договором №490146343 від 09.04.2009 року перед АТ «Альфа-Банк» Позивач не має у зв`язку із відступленням права вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі Договору факторингу №1 від 21.06.2016 року. Також, було встановлено, що в подальшому право вимоги було перепродано в наступному порядку. Кредитний договір було продано до ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі Договору факторингу №1 від 21.06.2016 року. Після чого, борг продано для ТОВ «ФК «Веста» на підставі Договору факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА від 26.12.2018 року. Згодом, 16.01.2019 року борг відступлено новому кредитору - ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі Договору про відступлення права вимоги №16-01/19/1 від 16.01.2019 року. ТОВ «Вердикт Капітал» було отримано по такій заборгованості Виконавчий напис нотаріуса №938 від 25.07.2019 року та відкрито виконавче провадження ВП №59814067. Зазначений виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню (справа №642/16119/20). Відповідно до п.1.1 Кредитного договору: «Банк надає позичальнику кредит у сумі 23458,03 грн. (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят вісім гривень 03 коп.) на цілі, зазначені у п.1.3 Договору, а позичальник зобов`язується своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісію за дії Банку, що вчинюються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим Договором (надалі Комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом, а також виконати інші умови Договору та повертати кредит банку в сумах та в строки, визначені Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг…. але в будь якому-випадку, не пізніше 09.04.2015 року». Відповідно до п.1.8 Кредитного договору: «Детальний опис сукупної вартості кредиту позичальника ….. а також вартості, предмету та виду всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту… зазначаються в Додатку №1 до цього Договору». Відповідно до п 3.1 Кредитного договору: «Позичальник зобов`язується повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним, комісії за управління кредитом, супутні послуги ……». Відповідно до п. 3.2, 5.5а Кредитного договору: «За повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або сплати комісії за управління кредитом та/або інших платежів Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф ….». Тому, АТ «Альфа-Банк» включив до Кредитного договору положення щодо обов`язку Позичальника сплачувати «комісію за дії Банку, які вчинюються з метою сприяння Позичальнику у виконанні своїх зобов`язань (Комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом». Також, Банком встановлена і відповідальність за порушення зобов`язань щодо сплати такої комісії за управління кредитом. Проте ні в Кредитному договорі, ні в Додатках до нього не зазначено ні переліку конкретних послуг, за які Позивальник повинен сплачувати «Комісію за управління кредитом», ні їх предмету, змісту тощо. Суд приходить до висновку, що умови пункту 1.1 Кредитного договору (в частині обов`язку сплати Позичальником комісії за дії Банку, які вчинюються з метою сприяння Позичальнику у виконанні своїх зобов`язань (Комісія за управління кредитом) у розмірі 2% від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом) та всі пункти, які випливають із зазначеного положення (зокрема, і п.1.8, 3.2, 5.5а Кредитного договору, щодо обов`язку сплати штрафу за прострочення сплати комісії за управління кредитом) є несправедливими та такими, що повинні бути визнані недійсними, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ч.5 ст.11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Також, 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у чинній редакції та у редакції, станом на момент укладання спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як «дії Банку, що вчинюються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим Договором (Комісія за управління кредитом)», суть яких навіть не деталізована у кредитному договорі чи додатках до нього, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання зазначених послуг є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як «дії Банку, що вчинюються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань», відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Враховуючи надані Позивачем розрахунки (які не оспорювались Відповідачем або Третьою особою, тому суд не має підстав не брати до уваги такі розрахунки як докази) тіла кредиту та інших його складових, які мали б місце внаслідок включення з Кредитного договору умов щодо сплати комісії за дії банку (комісії за управління кредитом) Позичальник, [PERSON] сплатила на користь АТ «АЛЬФА-БАНК» зайві (надлишкові) кошти на загальну суму 33 914 гривень 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тому суд приходить до висновку, що отримані банком кошти у вигляді комісії є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України. Враховуючи викладене, надлишково сплачені [PERSON] грошові кошти на загальну суму 33 914 гривень 00 коп. підлягають стягненню з АТ «АЛЬФА-БАНК» на користь [PERSON] . Відповідно до наданого Позивачем розрахунку тіла кредиту та інших його складових, які мали б місце внаслідок включення з Кредитного договору умов щодо сплати комісії за дії банку (комісії за управління кредитом) кінцева сума яка необхідна була б для повного виконання Позичальником своїх зобов`язань складає 23 465,17 грн. Проте, враховуючи необхідність сплати штрафів за прострочення внесення чергових платежів, зокрема штрафів по 100 грн. за платежі які повинні були бути внесені 09.05.2009; 09.06.2009; 09.07.2009; 09.08.2009; 09.09.2009; 09.12.2009; 09.01.2010 та 09.02.2010, сума для повного виконання зобов`язань збільшилась. Зокрема, грошова сума, яка підлягала сплаті Позичальником для повного виконання ним своїх зобов`язань стала наступною: 23 465,17 грн + 800 грн. (8 штрафів по 100 грн.) = 24 265,17 грн. Позичальником сплачено грошову суму у розмірі 58 179, 17 грн., відповідно до Довідки від АТ «АЛЬФА-БАНК» вих.№48519-23.1 від 02.06.2021 року. Переплата по кредитному договору складає: 58 179, 17 грн.(загальна сума сплачена Позичальником) - 24 265,17 грн.(сума яка підлягала сплаті) = 33 914 грн. 00 коп. Главою 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статей 599-609 ЦК України, підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. Відповідно до ст.599, ч.3 ст.1049 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином, а позика/кредит вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Відповідно до п.1.6 Кредитного договору: «Позичальник має право повернути Кредит (його частину) достроково без згоди Банку, але виключно у будь-який з термінів (днів) чергового повернення частини кредиту». Відповідно до п.6.2 Кредитного договору: «Позивальник має право достроково виконати зобов`язання за цим Договором, а саме повернути Кредит згідно з умовами п.1.6. та 7.3. Договору та сплатити всі платежі, в порядку та умовах передбачених даним Договором». Відповідно до п.7.3 Кредитного договору: «Днем погашення кредиту (чи його частини) та/або сплати процентів та/або комісії за управління кредитом та/або сплати інших платежів вважається день зарахування коштів в належних сумах на рахунки обліку заборгованості Клієнта у валюті кредиту». Враховуючи, що загальна грошова сума, яка підлягала сплаті Позичальником для повного виконання ним своїх зобов`язань складала 24 265,17 грн., а станом на 09.12.2011 року (тобто, станом на дату внесення чергового платежу, як це передбачає п.1.6 кредитного договору) Позичальник вже сплатила 25 050 грн., то суд приходить до висновку, що 09.12.2011 року [PERSON] належним чином та в повній мірі виконала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору. Щодо заяви Третьої особи про застосування позовної давності суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.8.4 Кредитного договору «Сторони реалізуючи свої права, що встановленні статтею 259 ЦКУ, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають з даного Договору, включаючи але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо становить 50 (п`ятдесят) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до цього Договору є договором про збільшення позовної давності». Тому, строк позовної давності за оспорюваним кредитним договором складає 50 років, а тому не пропущений Позивачем. 22.11.2021 року через канцелярію суду представником Позивача було подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи №642/4401/21 в суді першої інстанції, в якій представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 17 835,00 грн. Також, разом з позовною заявою представником Прзивача надавався попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які Позивач поніс чи очікує понести, у зв`язку із розглядом справи. Суд, вивчивши доводи поданої заяви та долучені до неї докази, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно постанови Верховного суду від 22.01.2021 у справі №925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених Позивачем витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи №642/4401/21 у суді першої інстанції у додатках до заяви про стягненя витрат на правничу допомогу представником Позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги №12А/2019 від 21.11.2019 року; копію додаткової угоди №1 від 21.11.2020 року до договору про надання правничої допомоги; копію додаткової угоди №2 від 25.08.2021 року до договору про надання правничої допомоги; копію Звіту (Розрахунку) про надання послуг з професійної правничої допомоги; копію акту приймання-передачі наданих послуг; копію квитанції до прибуткового касового ордеру. Копія ордеру адвоката та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю надавалась до суду разом з позовною заявою. Відповідно до наданих представником Позивача доказів понесених витрат на правничу допомогу судом встановлено, що загальна вартість наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з розглядом цивільної справи № 642/4401/21 у суді першої інстанції становить 17835,00 грн.. Також, встановлено, що клієнт здійснив повну оплату наданих послуг та робіт. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, у зв`язку із їх неспівмірністю, до суду не надходило. Враховуючи складність справи та наданих адвокатом послуг, значення справи для позивача, затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, суд вважає, що адвокатом Ейбатовим З.М. огли підтверджено обсяг наданих позивачу адвокатських послуг у даній справі і виконаних адвокатом робіт, а тому заявлені вимоги співмірні з наданими послугами, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 17 835.00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову, а також враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру, а саме у розмірі 1984.80 грн., та за одну вимогу майнового характеру - у розмірі 992.40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved