Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

в грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , згідно з яким просив: витребувати гараж, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 177012080000), з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником гаражу у підземного паркінгу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2011 року, укладеного між ним та ТОВ «Будівельна інжинірингова компанія «НовоБуд», посвідченого 06.06.2011 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Онопченко О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 813. Право власності позивача на вказане майно зареєстроване КП «Київське міське бюро технічного інвентаризації» 18.09.2012 року в книзі 427-278, номер запису 67631. При цьому, позивач, як власник квартири [ADDRESS] , та маючи намір відчужити квартиру та гараж, дізнався від нотаріуса про те, що на даний час право власності на належний йому гараж зареєстроване за [PERSON] на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу від 02.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.1015 року, укладеного з [PERSON] , якому, у свою чергу, гараж належав на праві власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 2811, видане 10.10.2013 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. При цьому, позивач вказує, що правочинів, спрямованих на відчуження спірного гаражу, він не вчиняв, ніколи не мав ні перед ким боргів, а тому вважає неможливим стягнення з нього спірного майна в рахунок погашення таких боргів. На підставі наведеного та зважаючи на ту обставину, що спірне майно було відчужено особою, яка не мала права на їх відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна - позивача, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.12.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на гараж [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірені копії всіх матеріалів реєстраційної справи № 177012080000 щодо гаражу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2020 року виправлено описку в резолютивній частині ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року. 12.10.2020 року до суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли копія реєстраційної справи № 177012080000 та копія реєстраційної справи № 177012080000. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явилися у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.06.2011 року позивачем було придбано у ТОВ «Будівельна інжинірингова компанія «НовоБуд» гараж у підземному паркінгу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.06.2011 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Онопченко О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 813 (а.с.6). Право власності позивача на вказане майно було зареєстроване КП «Київське міське бюро технічного інвентаризації» 18.09.2012 року в книзі 427-278, номер запису 67631 (а.с.7). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, на даний час право власності на спірний гараж зареєстроване згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02.07.2018 року між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.(а.с. 8-10). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірний гараж [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2015 року, укладеного з [PERSON] , якому це майно належно на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 2811, видане 10.10.2013 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. Вказане свідоцтво видане на підставі Акту щодо про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів, складеного страшим державним виконавцем Артемчуком Т.В. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 838/27 від 05.07.2011 року з виконання наказу Господарського суду м. Києва № 55/403 від 09.06.2011 року про стягнення з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] солідарно на користь ТОВ «Будівельна компанія «Сакура» заборгованості. Однак, судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, зокрема листом Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) листом від 20.09.2021 вих.158405 відповідно до якого згідно даних АСВП (Спецрозділ), до Відділу 22.06.2012 надійшов наказ №55/403 від 09.06.2011 Господарського суду м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інжинірингова компанія "НовоБуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сакура" 370071,20 грн. основного боргу, 25020,62 грн. 3 % річних, 100728,73 грн. інфляційних нарахувань, 4958,21 грн. державного мита, 234,72 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. 23.06.2012 державним виконавцем Артемчуком Т. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 27209220. 24.09.2013 державним виконавцем Артемчуком Т. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у відповідності до вимог п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення). Згідно даних АСВП (Спецрозділ), до Відділу 22.06.2012 надійшов на виконання наказ № 55/403 від 09.06.2011 Господарського суду м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інжинірингова компанія "НовоБуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сакура" 3342,07 грн. державного мита за розгляд апеляційної скарги. 23.06.2012 державним виконавцем Артемчуком Т. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 27209497. 29.12.2012 державним виконавцем Артемчуком Т. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до вимог п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення). Крім того, вказаним листом додатково повідомлено, що згідно даних АСВП на виконанні не перебували та не перебувають виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )(а.с.198). У той же час, зі змісту листа Господарського суду м. Києва від 22.10.2021 року судом встановлено, що Наказ від 09.06.2011 року про стягнення з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] солідарно на користь ТОВ «Будівельна компанія «Сакура» заборгованості у справі № 55/403 Господарським судом м. Києва не видавався (а.с. 203). Натомість, у Господарському суді м. Києва розглядалася справа за позовом ТОВ «Будівельна компанія «Сакура» до ТОВ «Будівельна інжинірингова компанія «НовоБуд» про стягнення 498 535 грн. 63 коп. та за зустрічним позовом ТОВ «Будівельна інжинірингова компанія «НовоБуд» до ТОВ «Будівельна компанія «Сакура» про стягнення 665 271 грн. 00 коп. При цьому, ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] до участі у справі ні у якості сторін, ні у якості третіх осіб залучені не були (а.с.203). Таким чином, на підставі вищевказаного, судом встановлено, що спірний гараж був відчужений особою, яка не мала права на їх відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна - позивача, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Відповідно до мт.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так, у відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. При цьому, відповідно до п.п. 22-23 вказаної Постанови, Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження на підставі укладених іншими особами правочинів, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Враховуючи викладене, належним способом захисту права власності позивача на гараж, є пред`явлення ваме індикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння) до особи, за якою на день звернення до суду зареєстроване право власності - до відповідача [PERSON] . Водночас, за правилами ч.ч. 1, 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Основним процесуальним обов`язком позивача, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов`язок доказування, тобто позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права. Тобто, з урахуванням ст. 12 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом про витребування майна на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач повинен довести факти й обставини, що мають значення для справи, а саме: факт, що майно вибуло з його володіння як власника не з його волі; факти й обставини, що підтверджують яким шляхом майно вибуло з його володіння. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що спірний гараж підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 клп. На підставі викладеного,

Outcome: approved