Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що з 23.12.2016 року працює на посаді вихователя КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика». 04.10.2021 року Міністерством охорони здоров`я України було прийнято наказ № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно змісту якого на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 08.11.2021 року директором КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» Козак О.В. було видано наказ № 90, яким її було відсторонено від роботи (виконання робіт) без збереження заробітної плати як таку, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не надала медичний висновок закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до проведення щеплення проти COVID-19 або висновку про наявність абсолютних протипоказань до проведення зазначеного щеплення. Однак, позивач вважає згаданий вище наказ в частині щодо себе протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки був прийнятий за відсутності належних правових підстав внаслідок того, що ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, а підстава «в інших випадках, передбачених законодавством» до спірної ситуації не може бути застосований бо: наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не передбачено, що діяльність перелічених в ньому працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб; щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачене Календарем профілактичних щеплень, який є єдиним нормативним актом, який передбачає види обов`язкових щеплень в Україні; подання про усунення її від роботи не було внесене єдиним компетентним органом з цього питання посадовою особою санітарно-епідеміологічної служби, згідно ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»; ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не містять порядку відсторонення працівників, які не щепленні від COVID-19; норма пункту 41-6 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 не містить імперативного припису щодо здійснення відсторонення; згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» відсторонення відбувається в порядку встановленому законом, в той час як постанова Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 є підзаконним нормативним актом, який не може собою підмінювати сам закон; Конституцією України не передбачено обмеження права на працю пов`язаного з відсутністю щеплення від COVID-19, а встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України. При цьому, позивач відзначає, що зазнав протиправного втручання у реалізацію свого права на працю через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що був позбавлений можливості заробляти собі на життя власною працею, а також був підданий дискримінації за ознакою стану здоров`я. У зв`язку з чим для захисту своїх трудових прав позивач\~подав до\~суду відповідну\~позовну заяву,\~в якій\~просить суд визнати протиправним та скасувати наказ директора КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» Козак О.В. від 08.11.2021 року № 90 в частині її відсторонення від роботи; зобов`язати КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» поновити її на роботі шляхом допуску до роботи на посаді вихователя даного закладу; а також стягнути з КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; а також допустити негайне виконання рішення в частинах поновлення допуску до роботи та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. 03.12.2021 року ухвалою суду (а.с.32-33) позовну заяву було залишено без руху з встановленням строку для усунення її недоліків. 16.12.2021 року позивач на усунення недоліків подала до суду відповідну заяву (а.с.35-36) разом із уточненою позовною заявою (а.с.37-50). У згаданій заяві позивач зазначила, що її середньомісячна заробітна плата за 17 робочих дні за листопад 2021 року становить 811,87 грн, а за один робочий день у грудні 2021 року становить 477,11 грн. В свою чергу у змісті уточненої позовної заяви відзначила те, що оскільки її вимушений прогул триває, то в подальшому вказана нею сума заявленого стягнення з відповідача середнього заробітку може бути нею збільшена. 20.12.2021 року ухвалою суду (а.с.51-52) позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі із визначенням проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Одночасно відповідачу роз`яснено його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області відзив на позов. У встановлений судом строк відповідач не скористався своїми процесуальними правами відповідача, відзив на позовну заяву не подав. В судовому засіданні\~позивач [PERSON] підтримала заявлені\~позовні вимоги\~та просила\~їх задовольнити\~з підстав\~зазначених в\~позовній заяві.\~Уточнила позовну\~вимогу про\~оскарження наказу\~про її\~відсторонення зазначивши,\~що наказ\~від 08.11.2021\~року №\~90\~оскаржується нею\~повністю,\~а не\~в частині,\~як зазначено\~в змісті\~позовної заяви.\~ При\~цьому,\~зазначила,\~що щеплення\~проти COVID-19 не мала наміру робити ні до свого відсторонення, а ні після відсторонення, та не пройшла вакцинацію проти COVID-19\~до теперішнього\~часу оскільки\~вважає її\~дослідом на\~який вона\~не згодна.\~Відзначила,\~що медичного\~документа,\~який би\~підтверджував наявність\~у неї\~абсолютних протипоказань\~до даного\~щеплення не\~має.\~В порядку\~адміністративного судочинства\~ норму пункту 41-6 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не оскаржувала. Представник відповідача КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить повідомлення АТ «Укрпошта» у м. Кодима № 6600000927022 про вручення 30.12.2021 року рекомендованого поштового відправлення № 6600001251235 із судовою повісткою-повідомленням. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. З 23.12.2016 року позивач [PERSON] працює на посаді вихователя КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика», про що свідчать копії відповідного наказу від 22.12.2016 року № 37-К (а.с.17) та трудової книжки серії [NUMBER] заведеної 01.10.2003 року (а.с.18-19). 04.10.2021 року Міністерством охорони здоров`я України було прийнято наказ № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно змісту якого на період дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2, в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення\~профілактичних щеплень,\~відповідно доПереліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 підлягають працівники, зокрема закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 08.11.2021 року директором КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» Козак О.В. було видано наказ № 90, копія якого додана до позову (а.с.20), яким позивача [PERSON] було відсторонено від роботи (виконання робіт) без збереження заробітної плати, але зі збереженням місця роботи на період відсутності підтверджувальних документів про наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, або довідки про абсолютні протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Зі змістом вище згаданого наказу позивача [PERSON] було ознайомлено у день його видання, а саме 08.11.2021 року, що підтверджує відповідний підпис на останньому (а.с.20).\~ \~ \~ \~ Висновки суду щодо доводу позивача про\~те,\~що наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не передбачено, що діяльність перелічених в ньому працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб: Згідно змісту самого наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», останній було прийнято, зокрема саме з метою попередження інфекцій. Водночас із цим сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 було прийнято з посиланням у його змісті, серед іншого, на статтю 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", яка в свою чергу передбачає, те що обов`язковим профілактичним щепленням підлягають також працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Таким чином саме включення до відповідного переліку професій, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, є наслідком визначення того факту, що останні з високою імовірністю можуть призвести до їх зараження та (або) самого поширення ними інфекційних хвороб. щодо доводу позивача про те, що щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачене Календарем профілактичних щеплень, який є єдиним нормативним актом, який передбачає види обов`язкових щеплень в Україні: Суд не може погодитись із твердженням позивача про те, що Календар профілактичних щеплень в Україні (затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011\~року №\~595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів») є єдиним нормативним актом, який передбачає види обов`язкових щеплень в Україні, оскільки першим реченням ч.2\~ст.\~12\~Закону України\~«Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-III передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (окрім тих які зазначенні у частині першій даної норми та включенні до календаря щеплень). Пункт 1 Загальних положень Календаря профілактичних щеплень в Україні не визначають даний нормативно-правовий акт як єдиний, який передбачає види обов`язкових щеплень в Україні. Натомість із цим, у пунктах 2-3 Загальних положень згаданого Календаря передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань (окрім тих які зазначенні у абзаці другому пункту першого даної норми) підлягають окремі\~категорії працівників\~у зв`язку\~з особливостями\~виробництва або\~виконуваної ними\~роботи. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби. При цьому, згідно пункту «б» ст. 10 Закону України\~«Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року № 2801-XII, громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. В свою чергу наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 було затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, серед яких визначено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Таким чином\~з наведеного\~виходить,\~що Календар профілактичних щеплень в Україні не є єдиним нормативним актом, який передбачає види обов`язкових щеплень в Україні, оскільки прийняття наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не суперечить\~змісту наказу МОЗ України від 16.09.2011\~року №\~595,\~яким було\~затверджено Календар профілактичних щеплень в Україні, та сам окремий наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 було прийнято з посиланням у його змісті, серед іншого, на статтю 10 Закону України від 19.11.1992 року № 2801-XII. щодо належності застосування до спірної ситуації підзаконного нормативного акту: Відповідно до ч.1 ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, окрім випадків безпосередньо передбачених у згаданій нормі, законодавець також передбачив можливість відсторонення працівників від роботи також «в інших випадках, передбачених законодавством». При цьому, згідно пункту 41-6\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» від 09\~грудня 2020\~року №\~1236\~(яким\~дана постанова\~була доповнена\~постановою Кабінету\~Міністрів України № 1096\~від 20.10.2021 року), керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. В свою чергу саме відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; а сам строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. У своєму позові позивач посилається на те, що постанова Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 є підзаконним нормативним актом, в той час як відсторонення від роботи може відбуватися виключно в порядку встановленому законом. Однак, суд не може погодитись з наведеним вище твердження позивача з огляду на наступне. У змісті ч.1 ст. 46 КЗпП України законодавцем передбачено можливість відсторонення\~працівників від\~роботи також\~в інших\~випадках (окрім\~прямо згаданих\~у даній\~нормі),\~передбачених саме\~«законодавством»,\~а не\~виключно «законом/законами». Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)). Щодо розуміння терміну «законодавство», який вживається в КЗпП, зокрема в ст. 46 цього Кодексу, суд притримується такої позиції. Конституційним Судом України (див. Рішення Конституційного Суду України [2] у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст. 21 КЗпП України від 9 липня 1998 р. № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні. Таким чином суд вважає, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем обґрунтовано на підставі та у відповідності до ч.1 ст. 46 КЗпП України та пункту 41-6\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236. щодо доводу позивача про те, що Конституцією України не передбачено обмеження права на працю пов`язаного з відсутністю щеплення від COVID-19: Конституція України є Основним Законом України, яким закріплені засади конституційного ладу України та на основі яких приймаються акти законодавства, зокрема інші закони та підзаконні нормативні акти, які врегульовують правові відносини у державі. Мета з якою було прийнято Конституцію України викладена у її преамбулі. Крім того, суд звертає увагу позивача на ту обставину, що Конституція України була прийнята 28.06.1996 року, в той час як перші зафіксовані випадки захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, були зафіксовані у світі лише на при кінці 2019 року. Таким чином суд вважає безпідставними доводи позивача про не визначення у змісті Конституції України обмежень пов`язаних з відсутністю щеплення від COVID-19. щодо доводів про протиправний характер втручання у реалізацію права позивача на працю пов`язаним з вимогою про обов`язковість щеплення від COVID-19: Оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи позивача [PERSON] , згідно його змісту, було видано на підставі пункту 41-6\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236; ч.2\~ст.\~12\~Закону України\~«Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-III та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно до пункту 3 статті 11 Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або у спiвробiтництвi з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб, серед іншого запобігати, у міру можливості, епідемічним та іншим захворюванням. Згідно ч.2 і 4\~ст.\~12\~Закону України\~«Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-III, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Водночас відповідно до абзацу першого пункту 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 р. № 90), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, є Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ). Оголошена Всесвітньою організацією\~охорони здоров`я 11.03.2020 року світова пандемія у зв`язку з поширенням у світі коронавируса COVID-19 та установлений з 12.03.2020 року на території України карантин, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, викликали необхідність запровадження від держави саме комплексу відповідних карантинних заходів, які включали в себе у тому числі вакцинацію, а не лише профілактичних обов`язкових щеплень як проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, які включені до календаря щеплень. Суд звертає увагу на той факт, що станом на час розгляду справи судом кількість в Україні, за весь час пандемії COVID-19, захворілих дорівнює 3780903 особам, а летальних випадків зафіксовано 98712, згідно оперативної інформації\~про поширення COVID-19, яка розміщена на офіційному сайті МОЗ України (https://moz.gov.ua/) та яку суд у порядку ч.3 ст. 82 ЦПК України вважає загальновідомою, як внаслідок відкритого розміщення у мережі Інтернету так і внаслідок широкого висвітлення різноманітними засобами масової інформації на протязі тривалого періоду часу. При цьому, за відомостями ВООЗ у всьому світі зафіксовано понад 330 мільйонів випадків інфікування на COVID-19 та понад 5,5 мільйонів летальних випадків. Згідно до Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19\~в Україні\~у 2021-2022\~роках,\~затвердженої наказом\~Міністерства охорони здоров`я України 24.12.2020\~року\~№ 3018 (у редакції чинній на час винесення 08.11.2021 року оскаржуваного наказу), у пріоритетну групу для вакцинації від коронавірусної хвороби COVID-19, які включають (у порядку пріоритетності доступу до вакцинації), входять вчителі та інші працівники сфери освіти. 25.02.2020 року наказом Міністерства охорони здоров`я України № 521 були внесені зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, а саме доповнено інфекційною хворобою COVID-19. 26.08.2021 року Головним державним санітарним лікарем України було прийнято постанову № 9, з посиланням на\~постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі якої вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020-2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів (далі - заходи), спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). За своїм змістом постанова Головного державного санітарного лікаря України від 26.08.2021 року № 9, з урахуванням постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~року №\~1236 та наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 (до яких вона відсилає своє виконання), є рішенням про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями прийнятим головним державним санітарним лікарем України у порядку, передбаченому ч.4\~ст.\~12\~Закону України\~«Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-III. 04.10.2021 року Міністерством охорони\~здоров`я України\~було прийнято\~наказ №\~2153,\~згідно якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 підлягають працівники, зокрема закладів дошкільної освіти незалежно від типу та форми власності. 07.10.2021 року Міністерством юстиції України за № 1306/36928 було проведено реєстрацію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року № 731) Таким чином процедуру введення в дію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 останній пройшов та у зв`язку з чим останній підлягає застосуванню, як невід`ємна частина законодавства України. Даний наказ, як і пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, не зміненні та не скасовані. В свою чергу позивач [PERSON] , як було з`ясовано під час судового розгляду, не оскаржувала в порядку адміністративного судочинства (ст. 19 КАС України) наказ МОЗ від 04.10.2021 року № 2153. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права. Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Соломахін проти України (заява\~№ 8191/04) у рішенні від 15 березня 2012 року вказано наступне: ст. 8 передбачається право кожного на повагу до приватного і сімейного життя. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже ЄСПЛ, розглядаючи порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу цій справі, вказав, що відповідно до його прецедентної практики фізична недоторканність особи охоплюється поняттям приватне життя, яке охороняється статтею 8 Конвенції. Примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується пунктом 1 статті 8 (див. Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., та Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р.) Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Водночас із цим суд зважає на ту обставину, що згідно статті 3 Конституції України людина,\~її життя\~і здоров`я\~і безпека\~визнані в\~Україні найвищою соціальною цінністю. Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява №47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». Одночасно з цим, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) зроблено висновок, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими. Ураховуючи зазначене, а також найвищу соціальну цінність життя і здоров`я людини закріплену у ст. 3 Конституції України, суд вважає пріоритетність забезпечення саме безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю закріпленим у ст. 43 Конституції України. Крім того, суд зважає на ту обставину, що не маючи абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, позивач [PERSON] не позбавлена можливості продовжити виконання своїх посадових обов`язків після відсторонення від роботи та відповідно отримувати в подальшому заробіток, у разі надання відповідачу документу, який би підтверджував проведення профілактичного щеплення проти COVID-19. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в цьому випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем, а також вихованців дітей.\~ Натомість відповідач, як роботодавець, на підставі діючого законодавства, зокрема відповідно до вимог\~статті 46\~КЗпП України, правомірно відсторонив позивача [PERSON] від роботи, а самі наслідки у вигляді відсторонення від роботи були спричинені свідомим вибором позивача. У зв`язку з чим суд вважає, що в оскаржуваному наказі від 08.11.2021 року № 90 відсутнє будь-яке протиправне втручання у реалізацію права позивача [PERSON] на працю. щодо позовної вимоги позивача про поновлення на роботі: Відсторонення від роботи є за своїм змістом лише тимчасовим призупиненням трудових правовідносин, а тому за працівником зберігається його робоче місце. Тому у випадку припинення існування підстав, які викликали відсторонення від роботи, працівник приступає до роботи. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила, що не бажала робити щеплення проти COVID-19\~ні до\~відсторонення від\~роботи,\~а ні\~після цього,\~та не\~пройшла вакцинацію\~проти COVID-19\~до теперішнього\~часу. Протягом судового розгляду судом не було встановлено обставин того, що підстави, які викликали відсторонення позивача [PERSON] від роботи, на теперішній час відсутні, а відповідач в свою чергу неправомірно не допускає позивача до роботи. Ураховуючи зазначене суд приходить до переконання, що вимога позивача про поновлення її на роботі на посаді\~вихователя є заявленою безпідставно. щодо позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від позовної вимоги про визнання протиправним (незаконним) та скасування наказу про відсторонення від роботи позивача, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги. Тому в цій частині позову також необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed