Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач звернулась до суду із позовом до Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. У своєму позові позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого директора Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» від 08 листопада 2021 року № 202 про відсторонення від роботи [PERSON] ; поновлення її на посаді викладача української мови та літератури Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів»; стягнути з відповідача Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року в сумі 10 392, 30 грн.; стягнути з відповідача Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; стягнути з відповідача Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» на її користь витрати за надання правової допомоги в сумі 2000 грн. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що на підставі наказу № 121 від 24 вересня 2020 року вона була прийнята на посаду викладача української мови та літератури Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів». На початку листопада 2021 року відповідач від неї вимагав незаконно медичну довідку щодо наявності вакцинації від респіраторної хвороби COVID 19 та здійснював обмеження прав працівника щодо повноцінної роботи. Вважає наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини зазначені в позові. Представник відповідача Євецька О.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала відзив на позовну заяву. III. Процесуальні дії по справі. 26 листопада 2021 р. ухвалою суду залишена позовна заява без руху. 09 грудня 2021 року відкрито провадження по справі. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] прийнята до Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» на посаду викладача української мови та літератури з 24 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року, що підтверджується трудовою книжкою [NUMBER] та наказом № 121 - к/тр від 24 вересня 2020 року (а.с.6,7,8). Відповідно до наказу № 202 від 08 листопада 2021 року позивача [PERSON] , викладача української мови та літератури, відсторонити від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID - 19 без збереження заробітної плати (а.с.18). Як вбачається з повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID - 19 підписаного В.о. директора Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» Аллою Сай, позивач відмовилась від ознайомлення з повідомленням (а.с.20). Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. V. Норми права, якізастосовує суд, мотивиїхзастосування. Ч.1 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.10 ЦПК України, за якими суддя і суд, здійснюючи правосуддя, під час розгляду справи керуються принципом верховенства права. Ч.2 ст.3 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Ч.9 ст.10 ЦПК України, відповідно до якої в разі неврегульованості законом спірних правовідносин суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Ст.139 КЗпП України, за якою працівники зобов`язані своєчасно і точно виконувати розпорядження власника чи уповноваженого ним органу, додержуватись трудової дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Ч.1 ст.60 Конституції України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний виконувати лише явно злочинні розпорядження чи накази; Ст.140 КЗпП України, згідно з якою трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується, зокрема, заохоченням за сумлінну працю та (чи) в необхідних випадках заходами дисциплінарного впливу щодо окремих несумлінних працівників. Ст.147 КЗпП України, відповідно до якої за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення (дисциплінарного впливу):1). догана; 2). звільнення. Ст.46 КЗпП України, за якою відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб, за змістом якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти відповідних хвороб; у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, цей працівник відстороняється від виконання зазначених видів робіт. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 р. № 2153, зареєстрованого 07.10.2021 р. № 1306/36928, затвердженим ним Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, за яким працівники закладів загальної середньої освіти незалежно від типу та форми власності підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19; чинним з 08.11.2021 р. п.41-6 Постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», згідно з яким керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані видати накази чи розпорядження про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які, за відсутності абсолютних протипоказань до таких щеплень, відмовляються або ухиляються від них; оплата праці за час відсторонення здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, тобто не проводиться; відсторонення провадиться за наказом чи розпорядженням керівника з обов`язковим доведенням його до відома працівника; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Ч.1 ст.149 КЗпП України, відповідно до якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Ч.4 ст.43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Ч.2 ст.235 КЗпП України, згідно з якою при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. П.п.22,23 Рішення ЄСПЛ в справі «Бігаєва проти Греції» № 26713/05 від 28.05.2009 р., за змістом якого поняття «приватне життя» є широким і включає в себе також і професійну взаємодію (діяльність). Ст.8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», згідно з якою кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), відповідно до якої втручання держави в захищені Європейською Конвенцією 1950 р. права повинно відповідати одночасно співіснуючим трьом критеріям: законності, законної (легітимної) мети, пропорційності (справедливого балансу). П.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, за яким суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки повідомлення керівника відповідача позивачці про необхідність зробити обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 08.11.2021 р. має характер розпорядження власника чи уповноваженого ним органу, то, за відсутності доказів явної його злочинності, позивачка в межах обов`язку підкорятися трудовій дисципліні повинна була це розпорядження виконати з наданням підтверджуючих документів установленого зразка, тобто зробити профілактичне щеплення проти COVID-19 прийнятною з точки зору ефективності і безпечності вакциною і підтвердити цей факт документально. З огляду на те, що відсторонення позивача [PERSON] від роботи викладача української мови та літератури спричинило невиконання нею на невизначений час своїх посадових обов`язків, неотримання заробітної плати, і, відтак, незарахування часу відсторонення до її страхового стажу, то таке відсторонення має всі ознаки покарання як заходу дисциплінарного впливу, за наслідками для працівника проміжним між доганою і звільненням, тобто поза розумним сумнівом є стягненням за порушення трудової дисципліни в аспекті системної дії ч.2 ст.147, ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.41-6 Постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236. VI. Висновки суду. Зважаючи на те, що керівник відповідача як уповноважений власником орган до застосування дисциплінарного стягнення щодо позивача у виді відсторонення останньої від роботи не зажадав від порушниці трудової дисципліни обов`язкових в такому випадку письмових пояснень про причини відмови чи ухилення від вакцинації проти COVID-19, то цим самим він допустив істотне порушення норм чинного законодавства про працю стосовно своїх обов`язків і стосовно прав працівниці - позивача, усунути яке необхідно шляхом визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 202/к/тр від 08.11.2021 р. про відсторонення [PERSON] від роботи. В зв`язку з тим, що за час незаконного відсторонення від роботи позивачка не мала професійної взаємодії та не отримувала заробітної плати, що грубо порушило її конституційне право, то для забезпечення цього права позивача необхідно зобов`язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 10 392, 30 грн. ((12463, 59 грн. - заробітна плата за вересень 2021 року : 22 робочих днів + 11763,59 грн. - заробітна плата за жовтень 2021 року : 20 робочих днів) : 2 = (566,53 грн. + 223,51 грн.) :2 = 1154,71 грн. : 2 = 577,35 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 25 листопада 2021 року становить 577, 35 грн. х 18 робочих днів = 10392,30 грн.)). Крім того, право на оплачувану працю є елементом приватного життя, оскільки робота і заробіток забезпечує приватні життєві потреби позивачки; з цих міркувань зазначене право захищається ст.8 Конвенції, а тому втручання в нього держави повинно одночасно відповідати всім трьом критеріям ЄСПЛ: законності, законної (легітимної) мети і пропорційності (справедливого балансу); таке втручання визнається ЄСПЛ неправомірним, якщо хоча б одного з критеріїв дотримано не було. Відсторонюючи позивача від роботи, відповідач діяв на підставі зазначеного вище матеріального законодавства з істотним порушенням процедурного і переслідував законну (легітимну) мету, - гіпотетично захистити інших осіб від поширення COVID-19; разом з цим, відстороненням від роботи позивача без збереження заробітку відповідач позбавив її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, що само по собі, - та ще й в умовах дистанційного навчання, - є очевидно непропорційним (несправедливим); з цих мотивів втручання держави є неправомірним, що тягне необхідність судового захисту її права на повагу до приватного життя. Оскільки позивача не було звільнено з займаної посади викладача української мови та літератури з Державного професійно - технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» в юридичному сенсі цього поняття, то її вимоги про поновлення на роботі на цій посаді є безпідставними і задоволенню не підлягають. Щодо вимог стягнення з відповідача моральної шкоди суд приходить до наступного: Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата позивачеві заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння йому моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Дана позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 у цивільній справі №362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань, порушення звичайного укладу життя, економії на харчуванні та лікуванні. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України, враховуючи тривалість не проведення повного розрахунку відповідача з позивачем, обставини, за яких позивач зазнав моральних страждань, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. тобто частковому задоволенню вимог. Також суд вирішив вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. виходить з наступного: Частинами 1-4 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Судом встановлено, що 25.11.2021 адвокатом Тєрєховою Т.М. наданий акт виконаних робіт, в якому зазначено, що позивачем [PERSON] сплачено за надання правової допомоги 2000 грн. та квитанція прибуткового касового ордеру № 0322/17 підписаного адвокатом Тєрєховою Т.М., але адвокатом до суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг) тобто обґрунтований їх розмір, виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене та

Outcome: partial