Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності. В позовній заяві зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить 8/25 частин житлового будинку з часткою надвірних побудов за адресою: [ADDRESS] . Вказана частка домоволодіння згідно технічного паспорту на домоволодіння від 25 грудня 2015 року складається з частини житлового будинку літ. А-1 загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м. у складі приміщень: кімната 2-1 площею 19,3 кв.м., передпокій 2-2 площею 12,5 кв.м., сіни 2-3 площею 6,00 кв.м., сіни 2-4 площею 5,2 кв.м., топочна 2-5 площею 3 кв.м., та господарських споруд: сарай літ. В, погріб вхідний літ. Г, гараж літ. Е, сарай літ. Ж, навіс літ. З, вбиральня літ. И, погріб літ. а1, 1/2 частина водопроводу №2, ворота огорожі №4, огорожа №5, та має окремий вхід, прилади обліку газу, води, електрики. Згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ПЛ №008823 від 15 листопада 2002 року їй також належить 13/20 часток (1143 кв.м.) від загальної площі земельної ділянки, яка складає 1758 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на якій розташоване вказане домоволодіння. У зв`язку з постійними суперечками з співвласницею (відповідачкою) з приводу користування спільним майном виникла необхідність у виділенні її частки домоволодіння та земельної ділянки в окремий об`єкт нерухомого майна. Згідно висновку експерта № 80 від 05 жовтня 2021 року належну позивачу частину домоволодіння з частиною господарських будівель (8/25) за адресою: [ADDRESS] технічно можливо виділити в самостійний об`єкт нерухомого майна, так як вона є планувально ізольованою частиною, має окремий вхід від [ADDRESS] , має необхідну сукупність житлових та допоміжних приміщень, котрі відповідають будівельно-технічним вимогам для окремого проживання. При цьому площа закріпленої за цією частиною земельної ділянки складає за державним актом 1143 кв.м. Тому позивач просила суд виділити в самостійний об`єкт нерухомого майна 8/25 частин домоволодіння (квартиру [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 1143 кв.м., що належать [PERSON] на праві спільної часткової власності, та визнати за нею право власності на 8/25 частини домоволодіння (квартиру [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 1143 кв.м., що складається з частини житлового будинку літ. А-1 площею 46,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м. у складі приміщень: кімната 2-1 площею 19,3 кв.м., передпокій 2-2 площею 12,5 кв.м., сіни 2-3 площею 6,00 кв.м., сіни 2-4 площею 5,2 кв.м., топочна 2-5 площею 3 кв.м., та господарських споруд: сарай літ. В, погріб вхідний літ. Г, гараж літ. Е, сарай літ. Ж, навіс літ. З, вбиральня літ. И, погріб літ. а1, 1/2 частина водопроводу №2, ворота огорожі №4, огорожа №5 як на окремий об`єкт нерухомого майна. Також просила суд поділити земельну ділянку площею 1758 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , виділивши в окреме користування [PERSON] 13/20 частин земельної ділянки площею 1143 кв.м. відповідно до варіанту №1 у додатку №3 висновку експерта №80 від 05 жовтня 2021 року. Встановити [PERSON] безстроковий земельний сервітут для обслуговування колодязів, інженерних мереж водопостачання і водовідведення житлового будинку і господарських будівель на земельну ділянку площею 16 кв.м. та [PERSON] на 3 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, колодязя мережі водопостачання по [ADDRESS] згідно варіанту №1 у додатку №3 висновку експерта №80 від 05 жовтня 2021 року. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 12 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (а.с.54). Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзиву на позов не подала. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про продовження процесуального строку, встановленого судом для надання відзиву на позов. Відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, залишено без розгляду. Інші заяви по суті справи та клопотання сторонами суду не подавалися. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, уповноваживши адвоката Мушука В.В. представляти її інтереси в суді. Представник позивача Мушук В.В. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. При цьому посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, в їх задоволенні просили відмовити. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, що в засідання не з`явилась. Заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 29 листопада 1989 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою, [PERSON] на праві власності належало 13/20 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006 частку [PERSON] у праві власності на вказане домоволодіння визначено у розмірі 8/25 частин. Цим же рішенням визнано право власності на 17/100 частин за [PERSON] та на 51/100 - за [PERSON] (а.с. 11-12). Як підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 вересня 2017 року № 98565915, 29 серпня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 8/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006 (а.с.16). Будь-які дані щодо реєстрації права власності на частину будинку за відповідачем [PERSON] до матеріалів справи сторонами на додані. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ПЛ №008823, виданого 15 листопада 2002 року Київською районною у м. Полтаві радою, [PERSON] передається у спільну часткову власність земельна ділянка площею 1758 кв.м., і частка її становить 13/20 від загальної площі земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ПЛ №008824, виданого 15 листопада 2002 року Київською районною у м. Полтаві радою, [PERSON] передається у спільну часткову власність земельна ділянка площею 1758 кв.м., і частка його становить 7/20 від загальної площі земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59). При цьому, як вбачається з рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006, [INFO] [PERSON] помер (а.с.11-12). Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 жовтня 2016 року Першою полтавською державною нотаріальною конторою, [INFO] помер [PERSON] , його спадкоємцем є його мати [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 17/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS] (а.с.60). Проте належними доказами у справі не підтверджується той факт, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] на земельну ділянку та що відсутні інші його спадкоємці на це майно. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006 питання щодо прав власності на земельну ділянку не вирішувались. Право власності на належну їй частину будинку або земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано не було. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 364 ЦК України власник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. З метою реалізації такого права позивач звернулась з даним позовом до суду. Заявляючи про наявність технічної можливості виділити належну їй частку із спільного майна, позивач надала суду копію висновку експерта №80 за результатами будівельно-технічного, земельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження на замовлення [PERSON] від 05 жовтня 2021 року, виконаного судовим експертом Федоровим Д.Ф. (а.с.25-42). Згідно вказаного висновку 8/25 частини майна, що належить [PERSON] , є планувально ізольованою частиною, яка має окремий вхід зі сторони [ADDRESS] , має необхідну сукупність житлових та допоміжних приміщень, котрі відповідають будівельно-технічним вимогам для окремого проживання (а.с.25-46). За результатами дослідження експерт робить висновок, що виділити у самостійний об`єкт нерухомого майна 8/25 частин домоволодіння з частиною господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , технічно можливо. При цьому площа закріпленої за цією частиною земельної ділянки складає за державним актом 1143 кв.м., і виділяється відповідно до розподілу за варіантом №1 (додаток №3) або за варіантом №2 (додаток №4) - на розсуд суду. До складу 8/25 частини, яку можливо виділити [PERSON] , входить: частина загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м. житлового будинку літ. А-1 у складі приміщень: кімната 2-1 площею 19,3 кв.м., передпокій 2-2 площею 12,5 кв.м., сіни 2-3 площею 6,00 кв.м., сіни 2-4 площею 5,2 кв.м., топочна 2-5 площею 3 кв.м., сарай літ. В, погріб вхідний літ. Г, гараж літ. Е, сарай літ. Ж, навіс літ. З, вбиральня літ. И, погріб літ. а1, 1/2 частина водопроводу №2, ворота огорожі №4, огорожа №5. Але висновок не містить будь-якої інформації про те, яку реально частку від спільного нерухомого майна складають зазначені приміщення, чи відповідають вони реально 8/25 часткам нерухомого майна. Також згідно вказаного висновку до складу іншої частини, яка може існувати як окремий об`єкт нерухомого майна, входять: частина площею 68,1 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. житлового будинку літ. А-1 у складі приміщень: передпокій 1-1 площею 8,2 кв.м., кухня 1-2 площею 8 кв.м., передпокій 1-3 площею 11,7 кв.м., кімната №1-4 площею 17,6 кв.м., передпокій 1-5 площею 7,9 кв.м., кімната 1-6 площею 11,3 кв.м., сарай літ. б1, вбиральня літ. Д, 1/2 частина водопроводу №2, огорожа №6. Зазначений висновок також не містить інформації про те, яку реально частку нерухомого майна складають зазначені приміщення, чи відповідають вони реально 17/25 часткам нерухомого майна. Посилання представника в судовому засіданні на ту обставину, що відповідність зазначених приміщень та споруд вказаним вище часткам встановлена рішенням Київського районного суду м.Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006, не відповідають обставинам справи, оскільки з 2006 року, коли відбувався розгляд зазначеної справи, склад будівель і споруд, їх площа дещо змінилися. Зокрема, згідно вказаного рішення серед інших приміщень [PERSON] та [PERSON] виділялись передпокій 1-1 площею 9,3 кв.м. (у висновку експерта - 8,2 кв.м.), кухня 1-2 площею 8,9 кв.м. (у висновку експерта - 8 кв.м.), передпокій 1-3 площею 10,9 кв.м. . (у висновку експерта - 11,7 кв.м.), кімната №1-4 площею 17,2 кв.м. . (у висновку експерта - 17,6 кв.м.), кімната 1-6 площею 11,0 кв.м. (у висновку експерта - 11,3 кв.м.), а також кімната 1-7 площею 2,2 кв.м., вбиральня 1-8 площею 0,8 кв.м., сараї літ. Б, літ. б, які взагалі не відображені у висновку експерта. Також згідно рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 вересня 2006 року у справі №2-2871/2006 до складу 8/25 частин, які перебувають в користуванні [PERSON] , крім іншого входили сіни 2-4 площею 5,3 кв. м. (у висновку експерта - 5,2 кв.м.). Але у вказаному рішенні не зазначено, а у висновку експерта прийняті до розподілу також, топочна 2-5 площею 3 кв.м., сарай літ. Ж, вбиральня літ. И, огорожа №5. Крім того, рішенням суду не розподілявся водопровід. Той факт, що існує технічна можливість виділити позивачу частину приміщень та споруд за фактичним користуванням, не є підставою для неврахування часток співвласників при вирішенні цього питання. На вказану обставину звернув увагу Верховний Суд в постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 285/1265/18, провадження № 61-44858св18. Зокрема, Верховний Суд вказав, що статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За приписами статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою та другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Верховний Суд наголосив, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Але в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, якій саме частці в праві спільної часткової власності відповідають приміщення та споруди, що позивач просить виділити їй в окрему одиницю. Також з висновку експерта №80 від 05 жовтня 2021 року або з інших доказів не вбачається чи має частка, що перебуває у фактичному користуванні позивача окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, газопостачання). Той факт, що у ній встановлені окремі лічильники, не свідчить чи є її система життєзабезпечення окремою. Відсутня така інформація і по частці, що перебуває в користуванні відповідача. Проте, враховуючи вимоги позивача щодо встановлення сторонам сервітутів для обслуговування колодязів, інженерних мереж водопостачання та водовідведення, у суду є підстави вважати, що частини будинку, які перебувають у користуванні сторін не мають окремих систем забезпечення життєдіяльності. Як вказав Верховний Суд у наведеному вище рішенні, цю обставину суди мають врахувати. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності технічної можливості виділу належної їй частки в одиницю. Оскільки судом не встановлено підстав для виділу в одиницю належної позивачу частки у праві спільної часткової власності на будинок з господарськими спорудами, відсутні підстави і для виділу в одиницю частки земельної ділянки, на якій цей житловий будинок знаходиться. Суд також звертає увагу, що цільове призначення земельної ділянки - це її використання за тим призначенням, яке визначене на підставі відповідної технічної документації із землеустрою та чинного законодавства. Згідно статті 20 Земельного кодексу України віднесення до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ПЛ №008823, виданого 15 листопада 2002 року Київською районною у м. Полтаві радою [PERSON] , та відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ПЛ №008824, виданого 15 листопада 2002 року Київською районною у м. Полтаві радою [PERSON] , земельна ділянка, розташована на території [ADDRESS] (на даний час - [ADDRESS] ) передається для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 1000 кв. м. і ведення особистого селянського господарства - 758 кв.м. (а.с. 24, 59). Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких би вбачалось де саме розташована земельна ділянка, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1000 кв. м., і де розташована земельна ділянка, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства площею 758 кв.м. (а.с. 24, 59). З висновку експерта №80 за результатами будівельно-технічного, земельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження на замовлення [PERSON] від 05 жовтня 2021 року, виконаного судовим експертом Федоровим Д.Ф. також не вбачається в якому розмірі кожному із співвласників експерт пропонує виділити земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, і в якому - для ведення особистого селянського господарства. Також судом встановлено, що спірній земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Д ержавна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч. 8 ст. 120 Земельного кодексу України істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт. Укладення договору, що передбачає набуття права власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення такої частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй кадастрового номера. Таким чином відсутність кадастрових номерів земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1000 кв. м. та для ведення особистого селянського господарства площею 758 кв.м. за адресою: [ADDRESS] є перешкодою для вирішення питання щодо розпорядження цими земельними ділянками, в тому числі шляхом виділу в окрему одиницю. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Судові витрати відповідача складають витрати з оплати вартості правничої допомоги у розмірі 5000 грн. Тому з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягає до стягнення 5000 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: approved