Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Переяслав - Хмельницька міська державна нотарівальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позов мотивований тим, що вона, [INFO] , у період з 07.06.2003 року по 14.05.2004 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, з серпня 2004 року вони продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство по день смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Вказує, що останні роки життя [PERSON] тяжко хворів, з 1998 року не працював, перебував на її повному утриманні, а 01.08.2015 року на повторному огляді комісії МСЕК він був визнаний інвалідом ІІІ-ї групи довічно. Вона здіснювала за ним постійний догляд, допомагала у побуті, купувала ліки, сплачувала комунальні послуги, що підтверджує копією трудової книжки, довідкою МСЕК, укладеною [PERSON] декларацією № 0001-7402-9Р00 від 07.08.2019 року про вибір лікаря, в якій вона визначена [PERSON] довіреною особою, квитанціями про сплату комінальних послуг з 2011-2020 роки, квитанціями про купівлю ліків, а також фото та відеозаписами. Після смерті [PERSON] залишилась спадшина. Окрім неї, як особи, яка претендує на спадкування після померлого, є відповідач, який за родинний зв`язком із померлим, є його братом. Вона звернулась до Переяславської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , на що отримала роз`яснення про те, що вона не перебувала зі спадкодавцем у шлюбі та їй потрібно у судовому порядку встановити факт проживання із спадкоємцем однією сім`їю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, що підтверджує листом повідомленням № 410/01-16 від 06.08.3030 року. Згідно ст. 1264 ЦК України вважає себе спадкоємцею четвертої черги спадкування після смерті [PERSON] , оскільки з грудня 2001 року по день його смерті постійно проживала разом з ним, здійснювала за ним постійний догляд, вела спільне господарство, несла витрати, пов`язані з його лікуванням та із обслуговування його житла. У зв`язку із чим просить встановити факт того, що вона проживала з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з серпні 2004 року по день його смерті - [INFO] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю вимог. Вказав, що він був членом сім`ї померлого [PERSON] , проте ніколи небув свідком спільного проживання його померлого брата з позивачкою, вони іноді зустрічались, вона також іноді була у нього дома, проте ознак спільного проживання як подружжя не було, особисто він ніколи не вважає її членом сім"ї померлого брата. Відповідачем надано відзив на позов від 18.05.2021 року (а.с. 62 -65), у якому викладено позицію про недоведеність позивачем факту спільного проживання чоловіка та жінки однієї сім`їю без реєстрації шлюбу, оскільки не надані належні докази про те, що померлий та позивачка протягом серпня 2004 року та по день його смерті - [INFO] вели спільне господарство, мали спільний побут, мали взаємні права та обов`язки. Третя особа Переяславська міська державна нотаріальна контора Київської області в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Вказана третя особа звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника та прийняття рішення згідно чинного законодавства. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо повідомлення сторін, третіх осіб про час та місце розгляду справи, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третіх осіб, за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням за участі сторін. В підготовчому судовому засіданні позивачем жодних клопотань не заявлялись, нею подана заява про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності (а.с. 72). Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 18.11.2021 року витребувано у нотаріуса Переяславської міської державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірену копію спадкової справи № 87 за 2020 рік після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , яка стала предметом дослідження в ході розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, й у тому числі спадкову справу № 87/2020 стосовно майна, яке залишилось за померлим [INFO] [PERSON] , у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні за недоведеністю із наступних підстав. Встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , у період з 07.06.2003 року по 14.05.2004 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] , тобто повних 10 місяців, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.8, 9). Сторони визнають, що позивачка з [PERSON] від шлюбу спільних дітей не мали. [PERSON] за життя дітей взагалі не мав, а позивачка до шлюбу з [PERSON] має повнолітніх дітей. Позивачка вважає, що вона з [PERSON] й після розірвання шлюбу, а саме з серпня 2004 року продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, також вести спільне господарство по день його смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Сімейне законодавство, а саме ч. 1 та 2 ст. 21 СК України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У даній справі факт проживання померлого [PERSON] з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу не доведений. Позивачка хоча й посилається на такі доводи та аргументи, як постійне протягом серпня та по день смерті [PERSON] - [INFO] проживання, здійснення нею постійного догляду за [PERSON] , зважаючи на тяжкість хвороби [PERSON] , ведення з ним спільного господарства, несення витрат, пов`язаних з його лікуванням та із обслуговування його житла, проте належних та допустимих доказів цьому не надала. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів про предмет доказування. Суд вважає, що самі лише посилання позивача на існування факторів, що можуть бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не можуть достовірно свідчити про такий факт, адже доказування будується лише на доказах, а не на усних поясненнях, підтверджених належних та допустимих доказах, а тому лише усні пояснення позивачки, надані нею в судовому засіданні, не можуть достовірно свідчити про встановлюваний судом факт. Суд відхиляє посилання позивачки на надані документальні докази, а саме: Акт № 297 від 21.05.2020 року, складений депутатом Переяславської міської ради VІІ скликання [PERSON] , яким проведено обстеження побутових умов [PERSON] , й ним встановлено, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] зі своїм чоловіком [PERSON] на протязі 18 років, з яким вони вели спільне господарство; зазнавчений факт можуть підтвердити сусіди (а.с. 10), як такий, що критично оцінюється судом, адже автор такого акту не міг бути свідком проживання однієї сім`єю позивачки з померлим протягом 18 років, а також Довідку від 06.06.2020 року, видану [PERSON] начальником центру надання адміністративних послуг [PERSON] та адміністратором такого центру [PERSON] про те, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , вела спільне господарство та проживала з цивільним чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та приймала участь у похованні померлого, як така, що видана на підставі Акта депутата № 297 (а.с. 11), та суд вважає, що вказаний факт не може підтверджуватися довідками посадових осіб, які не були свідками встановлюваного факту, та визнається судом як неналежний доказ. Окрім того, позивачка також посилається на те, що останні роки життя [PERSON] тяжко хворів, з 1998 року не працював, перебував на її повному утриманні, а 01.08.2015 року на повторному огляді комісії МСЕК він був визнаний інвалідом ІІІ-ї групи довічно, у зв`язку із чим вона здіснювала за ним постійний догляд. Водночас, як вбачається із довідки МСЕК від 27.08.2015 року [PERSON] встановлена третя група інвалідності довічно, за якою надано висновок про умови та характер праці [PERSON] , тобто висновок лікаря не зводиться до рекомендації за станом здоров`я, які перешкоджали [PERSON] працювати (а.с.14), а тому доводи позивачки про те, що за станом здоров`я [PERSON] потребував стороннього догляду (з її боку) та його перебування на утриманні позивачки, суд відхиляє. Докази про те, що [PERSON] перебував на її утриманні, позивачем не надані. Водночас, фотозмінки, які надані позивачкою (а.с. 25-26), за візуальними ознаками не вказують, що [PERSON] був таким, що потребував сторонього догляду та був особою, що перебував на утриманні іншої особи. Також суд відхиляє як доказ надану позивачкою декларацію № 0001-7402-9Р00, підписану [PERSON] про вибір ним лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у якій зазначена позивачка як особа щодо якої декларант надав згоду про її інформування про його стан в разі необхідності (а.с. 15), такий доказ не може свідчити про факт спільного проживання чоловіка та жінки єднією сім`єю, а лише може вказувати на відносини довіри між людьми. Ті, платіжні квитанції, на які позивачка посилається як на підтвердження підстави вимоги, а саме про її участь у сплаті комунальних послуг за місцем проживання [PERSON] , розміщені на а.с. 17-21, суд також критично оцінює, оскільки як вбачається із їх змісту, платниками таких послуг були [PERSON] та [PERSON] (батько [PERSON] ) та містять інформацію про спату житлово-комунальних послуг за такий час: 20.10.2011 року, вересень 2013 року, 25.04.2019 року, лютий 2019 року, квітень 2020 року, тобто відсутні щомісячні платіжні квитанції протягом не менше п`яти років, що вказували б на участь позивачки у несенні обов`язку по сплаті житлово-комунальних послуг спільного проживання її та [PERSON] , а платіжні чеки, товарний чек про придбання ліків, які розміщені на а.с. 22-24, за відсутності персонального призначення лікаря не вказують на придбання позивачкою ліків саме для [PERSON] , чотири фотознімки (а.с. 25, 26), на яких засвідчені світлини за участі [PERSON] , також не несуть в собі ознаки належного доказу про встановлюваний судом факт, які мають бути в межах критеріїв визначених законом про встановлення такого факту. Відповідно, документальними доказами, наданими позивачкою не підтверджено, що в у період часу з серпня 2004 року, тобто з часу, який позивачка пов`язує із її поверненням та [PERSON] після розірвання шлюбу до відносин спільного проживання та по 30.04.2020 року включно - день сперті [PERSON] , суд вважає, що позивачка не довела, що вона та [PERSON] мали спільний бюджет, вели спільне господарство, працювали увесь період їх спільного проживання, їх заробіток був спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й у тому числі щодо придбання майна, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Так,наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна, у тому числі й для спільного користування та проживання, не підтверджено жодним належним доказом, все це у своїй сукупності не засвідчує реальність сімейних відносин [PERSON] з позивачкою, з урахуванням строку, визначеного законом для спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу для того, щоб стверджувати, що між такими чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, відсутні. Зводячи такі висновки, суд також враховує нетривалість шлюбних відносин між позивачкою та [PERSON] , який тривав лише з 07.06.2003 року по 14.05.2004 року (а.с.8, 9), тобто повних 10 місяців. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що позов про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не обґрунтований, не доведений та є таким, що підлягає відмові у задоволенню, оскільки судом на підставі наданих позивачем доказів не встановлено, що померлий та позивачка у період з серпня 2004 року по 30.04.2020 року включно вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, спільне харчування, придбали майно для спільного користування; приймали участь у витратах на утримання спільного житла, ними надавалась взаємна допомогу однин одному, тобто між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. З - поміж такої підстави для відмови у задоволенні позову суд зазначає й про таке. Зважаючи на той фактор, що позивачкою подано позов до суду за відсутності у матеріалах спадкової справи обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, відповідо до пп.3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Із матеріалів спадкової справи, які витребувані судом, встановлено, що у матеріалах спадкової справи № 87/2020 стосовно майна, яке залишилось за померлим [INFO] [PERSON] , відсутня обґрунтована постанова про відмову нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заявою позивачки. Позивачка вказує, що вона звернулась до Переяславської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , на що отримала роз`яснення про те, що вона не перебувала зі спадкодавцем у шлюбі та їй потрібно у судовому порядку встановити факт проживання із спадкоємцем однією сім`їю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, що підтверджує листом повідомленням № 410/01-16 від 06.08.3030 року, проте такого доказу (листа) не надала, й останній відсутній у матеріалах спадкової справи, а тому посилання позивачки на такий лист є надуманим. Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.с. 3, 21, 74 СК України, ст. 4, 46, 47, 48, 49, 1264 ЦК України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 3.06.99 № 5-рп/99, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування",

Outcome: dismissed