Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

24.11.2021 [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору дарування квартири від 13 лютого 2001 року на праві приватної власності йому належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстрована, але не проживає колишня дружина [PERSON] . Шлюб між ними розірваний 27.06.2020. Відповідач не проживає в квартирі з квітня 2020 року, не несе витрати по її утриманню. Особистих речей відповідача в квартирі немає, хоча перешкоди в користуванні приміщенням для неї відсутні. На даний час наявність реєстрації відповідача обмежує права позивача на вільне розпорядження квартирою, а також призводить до зайвих витрат на оплату комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 30.11.2021 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження (а.с.13). Позивач в судовому засіданні просив визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце та час розгляду справи належно повідомлена за адресою останнього відомого місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву не подала. Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 20.01.2022 про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 13 лютого 2001 року (а.с. 4). В квартирі зареєстрована колишня дружина позивача, [PERSON] , але фактично не проживає з квітня 2020 року, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб) складеним 17.11.2021 (а.с. 6). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 27.06.2020, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.5). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім`ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім`ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об`єм житлових прав члена сім`ї власника будинку, слідує, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач вже не є членом родини позивача, за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням квартири в належному технічному стані, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Разом з тим, не було встановлено обставин які б свідчили, що відповідачу чиняться перешкоди у проживанні за місцем реєстрації. Позивач, як власник майна, має право вимагати позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved