Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

ПрАТ «Закарпаттяобленерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 09.08.2011 між ПрАТ «Закарпаттяобленерго» (Ужгородським МРЕМ) та [PERSON] було укладено договір про користування електричною енергією №1-2323 на основі правовстановлюючого документу. За адресою відповідача було відкрито особовий рахунок на [PERSON] підключено до своєї електромережі електроустановку (помешкання) за адресою: [ADDRESS] , до якої безперебійно постачалася електроенергія, надсилались відповідачу квитанції на оплату спожитої ним електричної енергії. Відповідачем у свою чергу свої зобов`язання в частині оплати за спожиту електроенергію виконувались неналежно, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 1838,52грн. З 01.01.2019 року розпочався перший етап державної реформи ринку електроенергії, і з цієї дати постачальник електричної енергії ПрАТ «Закарпаттяобленерго» припинив діяльність з постачання електроенергії у зв`язку з анулюванням його ліцензії, та здійснює виключно діяльність з розподілу електричної енергії власними мережами. Отже договори про користування електричною енергією та про постачання електричної енергії, укладені споживачами з ПрАТ «Закарпаттяобленерго», припинили свою дію з 01.01.2019 року, крім окремих положень. Разом з тим після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо. 14.06.2021 Ужгородським міськрайонним судом видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «Закарпаттяобленерго» заборгованість за спожиту електроенергію, інфляційні та 3% річних від простроченої суми. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду заяву [PERSON] задоволено частково, скасовано судовий наказ від 14.06.2021, виданий Ужгородським міськрайонним судом. Станом на день звернення до суду із позовом за особовим рахунком відповідача [PERSON] наявна заборгованість перед позивачем за електроенергію, яка була спожита до 01.01.2019 року у розмірі 1838,52грн., яку останній просить суд стягнути. У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків щодо сплати за спожиту електроенергію позивач також просить стягнути з відповідача втрати від інфляції у сумі 370,91 грн. та 3% річних від простроченої суми 159,38грн. Відповідач у запереченні на позовну заяву та у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ПАТ «Закарпаттяобленерго» не є стороною договору від 09.08.2011, а відтак не мало права звертатися до суду з позовом в інтересах Ужгородського МРЕМ. Стверджує, що він сплатив грошові кошти Ужгородському МРЕМ та звертався до нього з відповідними заявами про зарахування сплачених грошових коштів, однак останній заперечує їх отримання. Документи, які зберігалися ним у квартирі [ADDRESS] та квартирі [ADDRESS] у нього викрадено. Позивач у відповіді на заперечення від 16.12.2021 просить залишити без розгляду відзив [PERSON] у зв`язку з пропущенням строку на подання такого. Також зазначає про невідповідності заперечення відповідача [PERSON] за M21-11-17-4 від 17.11.2021 вимогам ч.8 ст.43ЦПК України, оскільки таке не підписано. Стосовно тверджень відповідача про те, що сплачені [PERSON] грошові кошти позивач не врахував, то такі є безпідставними та нічим не підтверджуються. Щодо твердження відповідача про розкрадання електроенергії, то зазначає, що на відповідача розповсюджуються вимоги ст. 322 ЦК України, згідно якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки Відповідач як власник майна, 09.08.2011 уклав з Позивачем Договір №1-2323 про користування електричною енергією, що є додатком №2 до позовної заяви Позивача (надалі Договір), відповідно тягар утримання, а саме обов`язок щодо оплати спожитої електричної енергії покладається на нього. З приводу заперечень відповідача про те, що договір укладено з МРЕМ, позивач зазначає, що ПрАТ «Закарпаттяобленерго» здійснює свою діяльність через структурні відокремлені підрозділи, зона обслуговування яких поширюється на відповідну адміністративну територію. Відповідно у м.Ужгород структурним відокремленим підрозділом ПрАТ «Закарпаттяобленерго» був Ужгородський МРЕМ, який проводив діяльність з постачання електричної енергії за врегульованим тарифом у закріпленій зоні обслуговування, та якому, згідно установчих документів та довіреності, виданої керівником юридичної особи (тобто ПрАТ «Закарпаттяобленерго») було надано право укладати зі споживачами договори з постачання електричної енергії. Позивач також зазначає про необґрунтованість тверджень у запереченнях відповідача по справі про те, що останній сплатив грошові кошти Ужгородському МРЕМ. Так на підтвердження вищевказаних доводів стосовно оплати за спожиту електричну енергію відповідач по справі додає до заперечень за № 21-11-17-4 від 17.11.2021 та доказ лист - відповідь Ужгородського МРЕМ за №724/535-17 від 13.06.2017, зі змісту якого можна прийти до висновку, що заяви на які посилається відповідач датовані 2017 роком, в той час коли період виникнення заборгованості за спожиту електричну енергію становить листопад-грудень 2018 року. Також у вказаному вище доказі листі-відповіді Ужгородського МРЕМ за № 21-11-17-4 від 17.11.2021 зазначено, що кошти, вказані у заявах [PERSON] сплачувалися на особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий за адресою: [ADDRESS] , в той час коли предметом спору є заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію за особовим рахунком [NUMBER] , відкритим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доданими до позовної заяви позивача від 31.08.2021 доказами, а саме: договором про користування електричною енергією № 1-2323 від 09.08.2011 та №4 загальною карткою споживача. Стосовно тверджень про вчинення щодо відповідача кримінальних правопорушень, то такі нічим не підтверджуються. Відповідач у запереченні від 28.12.2021 зазначає, що відзив, який надсилався позивачу ним підписано з ЕЦП. Зазначає, що договір № 1-2323, який укладався Ужгородським МРЕМ, суперечить вимогам ч.1 статті 2 ЦК України. Також вказує, що проти нього скоєно значну кількість кримінальних правопорушень. Багаторазово, в тому числі 20.12.2021, звертався до ГУ НПУ Закарпатської області з запитом, однак станом на 27.12.2021 року письмової відповіді не отримав, відтак відповідні докази долучити не може. У своєму поясненні на заперечення відповідача від 21.12.2021 позивач повторно наводить аргументи, вказані ним у відповіді на заперечення від 16.12.2021 та просить заперечення відповідача від 27.12.2021 залишити без розгляду. Щодо строків подання відзиву на позов відповідачем, то суд констатує наступне. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч.2 ст. 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Подане заперечення по справі, яке суд розцінює як відзив на позов, подане з порушенням ч.8 ст.43 ЦПК України та після закінчення встановленого процесуального строку для його подання. Обставин, які б підтверджували поважність причин, з яких було пропущено такий строк, суду не подано. З огляду на викладене, подане заперечення відповідача підлягає залишенню без розгляду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20.09.2021 відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. У попередньому судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених ним у запереченні. В судове засідання 05.01.2022 відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду. Натомість подав через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з вчиненням проти нього у період 04-05.01.2022 кримінального правопорушення. Представник позивача заперечувала проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на відсутність доказів у підтвердження наведених у ньому обставин. Вирішуючи дане клопотання суд виходить з наступного. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/ 97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У своєму рішенні від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», Європейський суд з прав людини вказав на те, що розумність тривалості провадження в суді повинна оцінюватись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника (в даному випадку скаржника) та відповідних органів влади, а також важливості для заявника (скаржника) питання, що розглядається. У відповідності до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у ній докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії» (далі Закон), Правилами користування електричною енергією для населення", затверджених Постановою КМУ від 26.07.1999 року за №1357 (далі ПКЕЕН), Правилами роздрібного ринку електричної енергії , затверджених Постановою НКРЕ України від 14.03.2018 року №312 (далі ПРРЕЕ) та іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Внаслідок прийняття ЗУ «Про ринок електричної енергії», з 01.01.2019 року постачальник електричної енергії ПрАТ «Закарпаттяобленерго» припинив діяльність з постачання електроенергії у зв`язку з анулюванням його ліцензії на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та здійснює виключно діяльність з розподілу електричної енергії власними мережами на підставі ліцензії на право провадження діяльності з розподілу електричної енергії. Отже договори про користування електричною енергією та про постачання електричної енергії, укладені споживачами з ПрАТ «Закарпаттяобленерго», припинили свою дію з 01.01.2019 року, крім окремих положень. Відповідно до п.6 Постанови КМУ від 14.03.2018 № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» до укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб`єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства. Після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо. Згідно з п.1.1.2. ПРРЕЕ споживач електричної енергії - фізична особа, у тому числі фізична особа-підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання; побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність). Пунктом 42 ПКЕЕН передбачено, що побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Судом встановлено, що за [PERSON] закріплено особовий рахунок як споживачем електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Отже в силу приписів ст.ст. 11, 526, 714 ЦК України, між ПрАТ «Закарпаттяобленерго» та [PERSON] існують договірні відносини передбачені Законом, ПКЕЕН та ПРРЕЕ. При цьому в силу приписів п.6 Постанови КМУ від 14.03.2018 № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» ПрАТ «Закарпаттяоблленерго» вправі звертатися з вимогами про стягнення заборгованості за електроенергію, яка була спожита до 01.01.2019 року. Як вбачається із Загальної карти споживача [PERSON] за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.01.2019 року рахується заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 1838,52грн. З урахуванням наведеного позивач ПрАТ «Закарпаттяобленерго» вправі ставити питання про стягнення з відповідача [PERSON] такої заборгованості. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд критично оцінює доводи відповідача щодо відсутності в ПАТ «Закарпаттяобленерго» права звертатися до суду з позовом в інтересах Ужгородського МРЕМ з огляду на вищенаведене, а також виходячи з норм статті 48 ЦПК України, відповідно до якої сторонами в цивільному процесі є саме юридичні особи, а не їх структурні підрозділи. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем, оскільки жодних доказів на підтвердження наведеного відповідачем не подано. Безпідставними є доводи відповідача про те, що заборгованість за спожиту електроенергію виникла внаслідок розкрадання такої сторонніми особами, оскільки доказів у підтвердження наведеного суду не надано. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на зазначену норму закону, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 370,91грн. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 159,38грн. законні та обґрунтовані, у зв`язку з чим вказані вимоги також підлягають задоволенню. Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). З урахуванням наведеного та ст.265 ЦПК України, суд констатує, що у даному рішенні мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім тих аргументів, які не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2270 грн.

Outcome: approved