Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 10.11.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецьким міським управління юстиції зроблено актовий запис №2498. Від даного шлюбу народилося троє дітей, а саме: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Додає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Стосунки між нею та відповідачем припинились, подальше збереження шлюбу неможливе. Крім того , вказувала , що вона разом з дітьми проживаємо за адресою: [ADDRESS] . Відповідно діти перебувають на її утриманні. Стверджує, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] хворіють з дитинства через вроджені та набуті вади, про що свідчать заключення ВКК від 20.06.2021 р. за №№32/12-21 та 34/12-21 . Матеріальне становище, повне забезпечення та утримання дітей здійснюється виключно за її рахунок . Відповідач не приймає жодної участі у житті та забезпеченні життєдіяльності дітей. Посилаючись на норми матеріального права, просить суд: - шлюб між нею та відповідачем розірвати; - після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] » ; -стягувати з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти у розмірі 3000 (три тисячі) гривень на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та по 2000 (дві тисячі) гривень на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно від дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися . Від них до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. У заяві також вказують, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти заочного розгляду справи. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що повідомлявся судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою його місця проживання. Будь- яких заяв чи клопотань по суті справи від нього не надходило. Відзиву на позов не надсилав. Крім того, його виклик було здійснено через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України- відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, вважаю за можливе провести розгляд справи у відсутність її учасників. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України -у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог п.п 1,2,4, ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивачка та її представник не заперечували проти розгляду даної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 листопада 2007 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб . ( а.с. 4). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Отже , із встановлених судом обставин справи випливає, що розірвання шлюбу є волевиявленням позивачки та відповідно примушування її до шлюбних відносин з відповідачем, суперечить нормам чинного законодавства. Щодо стягнення аліментів на утримання спільних дітей , слід зазначити наступне: Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.7-9). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання дітей зареєстровано за адресою : [ADDRESS] (а.с.10-12). За такою ж адресою зареєстрована позивачка по справі. Малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , згідно заключення ВКК від 20.06.2021 р. за №№32/12-21 та 34/12-21 мають діагноз - лактозна непереносимість ( а.с. 15-16) . Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормами ч.1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до п.17 ч.3постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. З огляду на зазначені вище принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд акцентує увагу на тому, що відповідач є повнолітньою особою працездатного віку та зобов`язаний матеріально утримувати власних дітей. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивачка у заяві зазначила про те, що вона бажає відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] », суд приходить висновку про необхідність відновлення позивачці її дошлюбного прізвища. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , суд вважає за можливе прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved