Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову зазначає, що 14 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та нею був укладений в електронній формі договір №778471523, згідно умов якого, товариство зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 12000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3, п.1.4 або п.1.5 цього договору (п.1.1), кредит надається строком на 29 днів від дня отримання кредиту позичальником (п.1.2), на період строку, визначеного п.1.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,42% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3), у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п.1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (п.1.4), позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п.1.3 цього договору не пізніше строку, вказаного в п.1.2 (п.1.6), розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.1.7), у разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом (п.3.3), проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.2 цього договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України (п. 4.3), у рахуванням положень п.1.3, п.1.4 та п.1.5 цього договору, позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 153,72% річних за дисконтною ставкою або 622,20% річних за базовою ставкою (п. 4.4). Вважає, що кредитний договір від 14 лютого 2020 року № 778471523 є недійсним у частині нарахування процентів у разі прострочення зобов`язання, що визначені у п.1.4 та п. 3.3 кредитного договору виходячи з наступного. Відповідач у п.4.3 кредитного договору встановив, що нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначено у п.1, 2 цього договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п.1.2 договору, застосовується процентна ставка в розмірі 1,70% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. З урахуванням п.4.3 кредитного договору визначені у п.1.4 договору проценти у розмірі 1,70% за кожен день користування кредитом після закінчення строку кредитування є процентами згідно ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, умова кредитного договору про нарахування процентів, що викладена у п.1.4 договору не відповідає положенням ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки нараховані проценти у розмірі 1,70% за кожен день становлять, як вказано у п.4.4 договору 622,20% річних, тоді як ч.2 ст.625 ЦК України визначено 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання. Крім того, визначений відповідачем у п.3.3 кредитного договору розмір пені 13% за кожен день прострочення, що становить 468% річних є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності та призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Умови кредитного договору, викладені у п. 1.4 та п.3.3 призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обов`язками сторін та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, умови, викладені в пункт 1.4 та 3.3. кредитного договору є недійсними з моменту укладення договору. Аналіз норми ч.4 ст.42 Конституції України надає підстави для висновку, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, яка звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Вона, як споживач фінансової послуги за кредитним договором від 14 лютого 2020 року має право звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить суд визнати недійсним договір №778471523 від 14 лютого 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та нею в частині нарахувань процентів, що визначені у п.1.4 та п.3.3 договору. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» заявлені вимоги не визнав та подав відзив на позовну заяву з письмовим доказами, відповідно до якого заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивач була ознайомлена з умовами договору, а також знала умови та правила кредитування. В договорі, особисто наданому позивачу, містяться усі істотні умови. У судове засідання представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2020 позивач [PERSON] розпочала реєстрацію на вебсайті https://moneyveo.ua, пройшла процедуру електронної ідентифікації шляхом заповнення відповідної заяви на отримання кредиту та анкети, вказавши мобільний номер телефону [NUMBER] , повідомила реквізити свого електронного платіжного засобу, на який вона бажає отримати кредит, а саме: номер банківської карти, строк її дії. Для отримання згоди відповідача на видачу кредиту позивач ввів в Інформаційно-телекомунікаційну систему Товариства код активації, після чого позивачу було надано можливість ознайомитися зі змістом умов кредитного договору та прийняти їх. Крім того, позивачу було надіслано смс - повідомлення з посиланням на вебсторінку, на якій розміщені умови кредитного договору. Після того позивачу було запропоновано надати згоду на укладання кредитного договору на умовах, запропонованих в договорі. Відповідачем було згенеровано та надіслано в смс - повідомленні персональний одноразовий ідентифікатор позивачу, який був нею використаний для підписання електронного договору. Після чого, копію договору було надіслано позивачу на адресу електронної пошти, яка нею була вказана, а саме 12.01kristina@gmail.com. Разом з договором сторонами було підписано графік платежів за користування кредитом в сумі 12000 грн до 14 березня 2020 року, відповідно до якого [PERSON] мала сплатити проценти в сукупному розмірі 1461,60 грн., а також паспорт споживчого кредиту. Перерахування коштів в розмірі 12000 грн. на платіжну картку [NUMBER] відбулось 14 лютого 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням на переказ та зарахування грошових коштів на банківську картку отримувача [PERSON] , перерахування грошових коштів відбулось на підставі кредитного договору №778471523 від 14 лютого 2020 року, ID операції - i1999504645. Частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Примірник договору, укладеного у паперовому вигляді, а також додатки до нього (за наявності) надаються особою, яка надає фінансові послуги, клієнту одразу після його підписання, але до початку надання клієнту фінансової послуги. Примірник договору, укладеного у вигляді електронного документа, та додатків до нього (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо договір за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта або за вибором клієнта направлений на електронну адресу клієнта чи направлений йому в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Договір, укладений у вигляді електронного документа, та додатки до нього (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини. У разі якщо договір укладається шляхом приєднання, договір складається з публічної частини договору та індивідуальної частини договору, підписанням якої клієнт приєднується до договору в цілому. Публічна частина договору про надання фінансових послуг оприлюднюється та повинна бути доступною для ознайомлення клієнтів на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, і надається клієнту за його вибором у спосіб, що дає змогу встановити дату надання, з використанням контактних даних, зазначених клієнтом. Усі редакції публічної частини договору повинні зберігатися на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, із зазначенням строку їх дії. Індивідуальна частина договору укладається з клієнтом у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа) з обов`язковим зазначенням у такому договорі умов, передбачених частиною першою цієї статті. Якщо індивідуальна частина договору укладена в паперовому вигляді, примірник індивідуальної частини та додатки до неї (за наявності) надається клієнту одразу після його підписання, але до початку надання клієнту фінансової послуги. Примірник індивідуальної частини договору, укладеної у вигляді електронного документа, та додатки до неї (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо такий примірник за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта направлений клієнту на його електронну адресу або направлений клієнту за його вибором в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Примірник індивідуальної частини договору, укладеної у вигляді електронного документа, та додатки до неї (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини. Передбачені пунктом 4 цієї частини договори укладаються відповідно до цього Закону, а також з урахуванням особливостей та в порядку, визначеними Законом України «Про електронну комерцію». Обов`язок доведення того, що примірник договору (змін до договору) був переданий клієнту, покладається на особу, яка надає фінансову послугу. Таким чином, 14 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір № 778471523, відповідно до п. 1.1. якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 12000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.3, п.1.4 або п.1.5 договору. Згідно з п.4.1 договору №778471523 від 14.02.2020 року, невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneуvео.uа. У п. 4.7 вказаного вище договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Товариством в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Судом встановлено, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, то кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, а позивач, здійснивши відповідну ідентифікацію, засвідчив, що вона погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У заяві-анкеті для отримання кредиту зазначено, що позичальник ознайомилась та погодилась з кредитним договором, Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту, що розміщені на офіційному сайті відповідача. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. З наданого відповідачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим. Отже, заповненням анкети-заяви позичальник підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю - ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61 - 18967св20, у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, провадження № 61 - 1347св21. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61 - 8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61 - 7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61 - 16243ск20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалась. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд

Outcome: dismissed