Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Суть питання, що вирішується рішенням. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що за скаргою позивача судовим рішенням було встановлено вину відповідача щодо бездіяльності у недотриманні процедури зняття арешту з майна позивача в рамках виконавчого провадження після його закінчення, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та пояснив, що відповідачем було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з позивача заборгованості за житлово - комунальні послуги, в рамках якого було накладено арешт на майно боржника. Під час виконання судового рішення боржник звертався із скаргами, зокрема і до суду, про скасування накладеного арешту, проте скарги задоволені не були. Після сплати позивачем заборгованості державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження із зазначенням скасування арештів щодо майна позивача. Разом з тим, вказана постанова не була направлена до органу поліції, для зняття арешту з автомобіля позивача, внаслідок чого позивач вимушений був звернутися до суду із скаргою щодо встановлення бездіяльності державного виконавця з даного приводу та зобов`язання вчинити дії. Під час розгляду даної скарги, позивач залишив без розгляду вимогу щодо зобов`язання вчинити дії, оскільки отримав постанову про закінчення виконавчого провадження та особисто звернувся до органу поліції, для зняття арешту з автомобіля і постанова була виконана. За результатами розгляду скарги позивача, судом апеляційної інстанції було констатовано порушення закону щодо недотримання процедури зняття арешту державним виконавцем в частині не направлення постанов про закінчення виконавчого провадження, в якій було зазначено, що вжиті заходи щодо арешту майна боржника скасовані, до органу поліції для зняття арешту з автомобіля. Позивач зазначає, що в результаті неправомірних дій відповідача, останній вимушений був звертатися до суду для захисту своїх прав, оскільки внаслідок арешту його автомобіля не міг користуватися останнім, автомобіль стояв біля будинку позивача протягом п`яти років, а позивач протягом зазначеного часу перебував постійно у судових тяжбах, внаслідок чого його звичайний спосіб життя змінився, що спричинило йому душевні страждання, пов`язані з позбавленням його законного права власності. Моральну шкоду позивач оцінює орієнтуючись на постанову Київського апеляційного суду, якою на його користь вже було стягнуто моральну шкоду з відповідача за невиконання покладених на них обов`язків. Крім того, визначений розмір моральної шкоди в сумі 40000 грн. повинен спонукати відповідача належним чином виконувати покладені на нього обов`язки. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, а також доказів причинно наслідкового зв`язку спричинення позивачу моральної шкоди діями або бездіяльністю відповідача. Крім того, представник відповідача зазначила, що у даному випадку не було допущено бездіяльності з боку службових осіб відповідача, зазначених позивачем, оскільки останні не мали відношення до виконавчого провадження, де позивач мав статус боржника, що було підтверджено відповідною перевіркою керівництва відповідача. В свою чергу, постанова апеляційної інстанції, де встановлено вину відповідача у порушенні процедури скасування арешту, наразі оскаржується до касаційної інстанції, оскільки рішення апеляційний суд приймав без участі представника відповідача, що позбавило останнього можливості надати докази відсутності вини. Встановлені судом обставини, мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким він керувався. 17.03.2017 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.2016 у справі № 753/16159/16 видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь ОСББ «КУТ» заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції, 3% річний, сплаченого судного збору та витрат на правову допомогу, всього в сумі 25921,19 грн. 27.03.2017 старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сулимою Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53626870, про примусове виконання вищевказаного виконавчого листа. 10.08.2017 головним державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Білан Ю.С. винесена постанова про арешт рухомого майна боржника. 27.08.2020 постановою старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сніжинського Т.Є., у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, закінчено виконавче провадження №53626870, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. На запит [PERSON] до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, надано відповідь №31/26-У-457 від 28.09.2020 про те, що згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи в місті Києві та Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 25.09.2020 автомобіль, власником якого є [PERSON] , перебуває під арештом. Вказані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 19.10.2021, що набрала законної сили, якою була переглянута ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 28.05.2021, а тому згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центральногоміжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бойправа А.О. та начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайця А.М. з вимогами: про зобов`язання державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойправа А.О. та начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заєця А.М. зняти арешт з належного скаржнику автомобіля; про визнання бездіяльності останніх щодо зняття арешту з автомобіля [PERSON] у виконавчому провадженню ВП № 53626870 від 27.03.2017 року неправомірною. 07.10.2020 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва зазначена скарга [PERSON] була повернута заявнику без розгляду. 26.02.2021 постановою Київського апеляційного суду ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2020 скасована та повернута до суду першої інстанції для подальшого розгляду. 09.04.2021 Дарницьким районним судом м. Києва скарга [PERSON] прийнята до розгляду. Вказані обставини підтверджуються оприлюдненими процесуальними документами на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/), а тому є загально відомими та не підлягають доказуванню згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України. 27.04.2021 начальником Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайцем А.М. винесена постанова про перевірку виконавчого провадження №53626870 від встановлено, що за результатами проведення перевірки виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем Сніжинським Т.Є. з виконання вказаного виконавчого провадження порушено вимогист. 40 Закону України «Про виконавче провадження», однак вирішити питання про притягнення його до відповідальності виявляється не можливим в зв`язку із його звільненням. Даною постановоювизнано дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сніжинського Т.Є.в ході виконавчого провадження №53626870 такими, що вчинені з порушенням вимог вказаного закону тазобов`язано державного виконавця Бойчук М.О. вжити відповідних заходів щодо скасування арешту з майна [PERSON] . Вказана обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 19.10.2021, що набрала законної сили, якою була переглянута ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 28.05.2021. 28.05.2021 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва скаргу [PERSON] , в частині вимог про зобов`язання державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойправа А.О. та начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайця Анатолія Миколайовича зняти арешт з належного скаржнику автомобілязалишено без розгляду за клопотанням [PERSON] , в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вказані обставини підтверджуються оприлюдненими процесуальними документами на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) та постановою Київського апеляційного суду від 19.10.2021, що набрала законної сили, якою була переглянута та частково скасована зазначена ухвала. 19.10.2021 постановою Київського апеляційного суду, яка набрала законної сили вирішено визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бойправа А.О. та начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайця А.М. щодо зняття арешту з автомобіля [PERSON] по виконавчому провадженню №53626870 від 27.03.2017. Підставою для постановлення вказаного рішення апеляційним судом стало те, закінчуючи виконавче провадження ВП №53626870 по виконавчому листу № 753/16159/16, державним виконавцем не було направлено постанови про зняття арешту до відповідних органів в день її винесення, а начальник державної виконавчої служби в межах своїх повноважень не здійснив відповідний контроль. Враховуючи те, що позивач в обґрунтування даного позову щодо встановлення вини відповідача в обмеженні останнього у праві власності, шляхом допущення бездіяльності, посилається виключно на зазначену постанову апеляційної інстанції від 19.10.2021, суд вважає, що період з якого була допущена бездіяльність відповідача розпочинається з 27.08.2020, тобто з часу винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та не направлення вказаної постанови до відповідного органу. Таким чином доводи позивача в частині того, що тривалість порушених прав позивача мала місце п`ять років протягом, яких останній був вимушений захищати свої права та автомобіль від незаконних дій державного виконавця є неспроможними, оскільки як пояснив позивач в судовому засіданні арешт було скасовано особисто ним 25.03.2021, після того як останній отримав поштовим направленням від ВДВС постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином перебування автомобіля позивача під арештом з вини відповідача мало місце з 27.08.2020 до 25.03.2021, а саме сім місяців. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає за необхідне зазначити, що обставини незаконного накладення арешту на автомобіль в рамках відкритого виконавчого провадження №53626870 від 27.03.2017 до його закінчення 27.08.2020 [PERSON] не доведені, оскільки як пояснив останній в судовому засіданні ним були оскаржені вжиті заходи, проте безрезультатно, отже правомірність дій державного виконавця щодо накладення арешту на майно [PERSON] не оспорено. Разом з тим, беззаперечним є та обставина, що протягом вказаного періоду перебування майна позивача під обтяженням, державною виконавчою службовою не було вжито заходів для направлення постанови про закінчення виконавчого провадження до відповідного органу для скасування арешту автомобіля позивача, внаслідок чого останній не міг користуватися своєю власністю, оскільки постановою від 25.01.2018 державного виконавця автомобіль позивача булооголошено у розшук, що не спростовано відповідачем. Крім того, не спростована і та обставина, що позивач з часу закінчення виконавчого провадження і до отримання листа з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, від 28.09.2020 про який зазначено вище,звертався до відповідача щодо виконання вимог ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме про направлення постанови про закінчення виконавчого провадження до відповідного органу з метою скасування обтяжень майна, проте відповідні звернення не дали результатів, у зв`язку з чим останній був вимушений звернутися до суду з відповідною скаргою. Відповідно до висновків сформульованих у постанові ВС від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. При цьому слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. В силу ч. 1 ст.1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Отже, відповідач не виконав свого обов`язку передбаченого законом, що встановлено судом і така бездіяльність призвела до того, що позивач вимушений був звернутися до суду із відповідною скаргою, в свою чергу тільки через сім місяців перебування скарги у провадженні суду, позивач отримав від відповідача постанову про закінчення виконавчого провадження, особисто пред`явив її до відповідного органу для скасування обтяжень, тобто виконав обов`язок відповідача. В свою чергу, відповідачем дані обставини не спростовані, зокрема не надано доказів, що саме завдяки діям останнього були усунуті порушення прав позивача. Суд вважає, що негативні емоції позивача внаслідок не розгляду його звернень, судова тяжба, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю відповідача, а отже, завдали йому моральної шкоди. Разом з тим, суд бере до уваги період у сім місяців протягом якого позивач не міг правомірно користуватися майном; перебування скарги позивача протягом восьми місяців у суді саме першої інстанції до закінчення її розгляду, оскільки цим рішенням було залишено без розгляду вимоги позивача в частині зобов`язання державного виконавця скасувати арешт, внаслідок вчинення таких дій самим позивачем та кількість судових засідань; не надання позивачем доказів на підтвердження негативних психологічних наслідків та глибини душевних страждань тощо, суд вважає, що розмір заявленої позивачем до стягнення моральної шкоди є нерозумним та завищеним, зважаючи на тривалість порушеного права та відсутність вказаних доказів. В судовому засіданні позивач також не обґрунтував вище зазначені обставини, зазначаючи підставу для відшкодуванням моральної шкоди виключно наявністю постанови апеляційної інстанції, в якій встановлено вину відповідача. Посилання позивача в обґрунтування розміру моральної шкоди на постанову апеляційної інстанції у іншій справі суд вважає неспроможними, оскільки встановлені у ній обставини не стосуються предмету даного спору, зокрема розмір моральної шкоди було обґрунтовано невиконанням судового рішення протягом чотирьох років, що позбавляло позивача право на житло. Також суд вважає неспроможними доводи позивача про те, що розмір моральної шкоди визначений ним, повинен в наступному спонукати відповідача належним чином виконувати свої обов`язки визначені законом, оскільки для цього встановлені інші правові механізми та способи захисту. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial