Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом та просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є співвласником житлового приміщення, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. У даній квартирі, окрім позивача зареєстровано ще 4 особи, а саме [PERSON] (співвласник), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично з дня реєстрації не проживає у квартирі, не з`являється у цьому житлі без поважних причин. Жодних правових підстав для реєстрації у вищевказаному житловому приміщенні у відповідача немає. Виходячи з викладеного просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року позовна заява була залишена без руху та надано строк позивача для усунення її недоліків. 31.03.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилам спрощеного позовного провадженні із викликом (повідомленням) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проте ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Треті особи в судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач не надала відзиву на позовну заяву, не з`явилась в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Ураховуючи неявку всіх учасників справи, суд розглядає цивільну справу за наявними матеріалами та без фіксування судового процесу технічними засобами, у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~«Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачу згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., за реєстр. № 1387, належить 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї № 1138 від 01 лютого 2021 року, у квартирі окрім позивачки зареєстровано ще 4 особи, серед яких відповідача [PERSON] , зареєстрована 20.04.2018 року. Ця особа не є власником чи співвласником квартири. Актом про не проживання особи від 05 лютого 2021 року, який складено комісією у складі голови ОСББ «Тополя-28» Мартиненко В.П., секретаря правління Борщеговської О.В., установлено, що [PERSON] , 1990 р.н., не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , більше ніж 3 роки. Акт підписаний свідками мешканцями будинку [PERSON] та [PERSON] . У суду немає підстав не довіряти даному доказу, оскільки особи, які підписали даний акт, у разі якщо вони повідомили неправдиві відомості, несуть кримінальну відповідальність за підробку документів та повідомлення суду завідомо неправдивої інформації, тому суд приймає цей доказ як належний та допустимий. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦПК України власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права на користування та розпорядження майно. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] , відсутня за місцем реєстрації більше трьох років. Домовленості із власником житла про збереження за відповідачем права користування житлом на більший термін, не має. Будь-яких поважних причин відсутності [PERSON] в місці проживання, не встановлено. Особистих речей у квартирі немає. Отже, суд вважає, що [PERSON] відсутня за місцем реєстрації більше ніж 1 рік, що є підставою для позбавлення її права користування цим житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд вважає, що відповідач відсутня за місцем реєстрації та проживання більше 3 років, поважних причин її відсутності немає, перешкоди у проживанні їй ніхто не чинить, особистих речей відповідач у квартирі не залишила, тому суд доходить висновку, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації, є некоректною, оскільки за рішенням суду відповідача і так «знімуть» з реєстрації, тому додатково задовольняти вимогу про зняття особи з реєстрації, не є доцільним та не буде сприяти захисту порушених прав позивача, тому у цій частині позовних вимог суд відмовляє. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] можливо визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. В силу приписів ст. 141 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 908, 00 грн. Виходячи з наведеного, на підставі ст. ст. 64, 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: partial