Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Deutsche Welle, АТ (ПАТ) «НСТУ», ТОВ «ІА «Центр Новин», ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет», ТОВ «Українська прес-група», ТОВ «Фьючер Медіа», ТОВ «Інформаційне агентство «Слово і діло» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Згідно вимог позовної заяви, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію: поширену Deutsche Welle на інтернет-сторінці [INFO] (постійне посилання [INFO]); поширену АТ (ПАТ) «НСТУ» на інтернет - сторінці [INFO]; поширену ТОВ «ІА«Центр Новин» на інтернет-сторінці [INFO]; поширену ГО «ІА «Цензор.нет» на інтернет - cторінці [INFO]; поширену ТОВ «Українська прес-група» на інтернет - сторінці [INFO]; поширену ТОВ «Фьючер Медіа» на інтернет-сторінці [INFO];поширену ТОВ «Інформаційне агентство «Слово і діло» на інтернет- сторінці [INFO], крім того просив зобов'язати відповідачів протягом десяти днів з дати набрання законної сили рішення суду здійснити, на власних сторінках в мережі інтернет, спростування опублікованої відносно позивача інформації, та публічно вибачитися на власних сторінках в мережі інтернет перед позивачем; зобов'язати відповідачів видалити на власних сторінках мережі інтернет всю інформацію відносно [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказана інформація є недостовірною, такою що принижує його честь та гідність, за вищевказаними посиланнями міститься його фотографія, дозвіл на оприлюднення якої він не давав, позивач вважає, що така інформація підлягає спростуванню, а тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.03.2021 року відповідач АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія Україна» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач звернувся до суду з позовною заявою після спливу позовної давності, яка становить відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України один рік, також просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не конкретизує інформацію, яку поширили відповідачі як недостовірну і яку він просить спростувати, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вказані статті про позивача порушують його особисті немайнові права, що існує причинно-наслідковий зв'язок між поширенням інформації та настання для позивача негативних наслідків у суспільному чи професійному житті. Також відповідач зазначає, що він не є належним відповідачем з огляду на те, що позивач не надав доказів належності АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія Україна» веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, та позивач не звертався про витребування таких даних відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України із відповідним клопотанням про витребування даних про власника веб-сайту у реєстратора адміністратору системи реєстрації та обліку доменних назв. 19.03.2021 року відповідач ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та помилковими, відповідач не є власником веб сайту (інтернет-порталу) «Цензор.нет», та немає жодних прав адміністратора зазначеного сайту, жоден з членів відповідача не є автором новин, які публікуються на вказаному сайті. 25.03.2021 року відповідач ТОВ «ІА «Центр новин» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальної позовної давністю. Позовна давність в один рік зокрема застосовується до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. Позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. Публікації були розміщені у грудні 2019 року, а позивач підписав позовну заяву у лютому 2021 року, в зв'язку з чим відповідач вважає, що позивач пропустив річний строк спеціальної позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом. Також відповідач вказує на те, що позивач не наводить доказів фактів недостовірності інформації та не надає суду доказів заподіяння позивачу шкоди внаслідок поширення такої інформації. 26.03.2021 року відповідач ТОВ «ІА «Слово і діло» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на дату написання статті «[INFO]», ухвала Вищого антикорупційного суду була розміщена в публічному доступі на єдиному державному реєстрі судових рішень. З аналізу вказаної ухвали та відкритих джерел даних були зроблені відповідні висновки, що саме до позивача був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання. Таким чином, на думку відповідача, жодного незаконного втручання та отримання відомостей з матеріалів кримінального провадження не було. Також позивачем, на думку відповідача, не надано жодного належного та допустимого доказу того, що інформація, яка була поширена, є неправдивою та порушує його особисті немайнові права, та доказів існування причинно-наслідкового зв'язку між поширенням даної інформації та настанням негативних наслідків для позивача у суспільному чи політичному житті. 29.03.2021 року відповідач ТОВ «Фьючер Медіа» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач подав позов до відповідача з пропуском річного строку позовної давності, позивачем неконкретизовані позовні вимоги: які саме вислови та твердження є посяганням на честь, гідність та є недостовірними; не доведено порушення його особистих немайнових прав; позовна вимога про зобов'язання публічно вибачитися перед позивачем не передбачена чинним законодавством; та позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо власників веб-сайтів, на яких розміщена спірна інформація. 29.03.2021 року відповідач ТОВ «ІА «Центр новин» звернувся до суду з заявою про застосування спеціального строку позовної давності в один рік. 26.04.2021 року відповідач Deutsche Welle надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем сплачено судовий збір не в повному обсязі, належним відповідачем вказаний справі може бути автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовні заяви, але позивач не врахував зазначеного та не встановив автора та не надав належних та допустимих доказів що само відповідач є власником веб-сайту, на якому розміщено спірно стаття, не з'ясував чи зареєстрована відповідач в установленому законом порядку як засіб масової інформації. Також відповідач зазначає що враховуючи приписи Закону України «Про міжнародне приватне право» вказана справа не підсудна Святошинському районному суду міста Києва. 26.05.2021 року відповідач Deutsche Welle звернувся до суду з заявою про застосування спеціального строку позовної давності в один рік. 06.09.2021 року позивач звернувся до суду з заявою про визнання причини пропуску ним строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити цей строк. Ухвалою Святошинського районного суд м. Києва від 10.09.2021 року підготовче засідання у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовільнити, з підстав викладених у позові. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Просили в задоволенні відмовити, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; …, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. (згідно із частиною першою статті 275 ЦК України). Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.3 ст. 297 ЦК України). Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст. 299 ЦК України). В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч. 6 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. А відповідно до ч. 1 ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду доказів поширення відповідачам будь-якої інформації стосовно нього. Лише посилання на інтернет сторінки [INFO] (постійне посилання [INFO]); [INFO];[INFO] [INFO];[INFO];[INFO]: не може служити доказом поширення інформації. Позивач не надав суду відтворення інформації на вищевказаних веб-сайтах в мережі інтернет, ним не було заявлено клопотання про огляд вказаних сторінок у судовому засіданні тощо, а принцип неупередженості забороняє суду самостійно вчиняти будь-які дії спрямовані на збір доказів у справі. Як слід, суд позбавлений можливості ознайомитись зі змістом та надати оцінку такій інформації: чи стосується така інформація позивача; чи є вона достовірної або недостовірної, та яка шкода завдана особистим немайновим правам позивача тощо. Також суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів належності вищевказаних інтернет-сторінок відповідачам. Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує честь та гідність, відсутні. Щодо підсудності справи Святошинському районному суду міста Києва вимог до відповідач Deutsche Welle суд звертає увагу на наступне. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша статті 414 ЦПК). Відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1)якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2)якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи-відповідача; 3)у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4)якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5)якщо у справі про відшкодування шкоди позивач-фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа-відповідач - місцезнаходження в Україні; 6)якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7)дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8)якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9)якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10)якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11)в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України У позовній заяві та під час розгляду справи позивачем не вказано місце поширення інформації, яка була здійснена на думку позивача відповідачем Deutsche Welle, не надано відомостей щодо країни реєстрації (за правом якої країни створено особу), юридичного статусу особи (організаційно-правова форма, юридична або неюридична особа тощо), в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для висновку про те, що стороною у справі є іноземний елемент, та для вирішення питання щодо непідсудності справи Святошинському районному суду міста Києва. Разом з тим, представники відповідачів звернулися до суду із заявами в порядку статті 267 ЦК України, у яких просили застосувати до позовних вимог сплив позовної давності. Статтею 256 передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. При цьому, статтею 258 встановлено таке виключення, зокрема позовна давність в один рік застосовується, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, що для правовідносин застосовуються загальні положення про початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Сплив без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови в позові. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що інформація була поширена 23.12.2019 році у засобах масової інформації, а позивач звернувся з позовом до суду лише 12.02.2021 році, тобто більше ніж через один рік з моменту поширення інформації, яку останній просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію та поновити строк позовної давності. При цьому позивач 27.12.2019 року звернувся до відповідача Deutsche Welle з пропозицією досудового врегулювання спору, щодо опублікованих відомостей відповідачем 23.12.2019 році, які принизили честь та гідність, завдали істотною шкоди його ділової репутації та спричинили моральну шкоду (а.с. 135-137). Разом з тим суд, критично відноситься до причини вказаної у заяві позивача про поновлення позовної давності, а саме, що йому стало відомо про публікацію відносно нього недостовірної інформації відповідачами лише на початку лютого 2021 року. Крім того, позивачем не надано до суду ще доказів, які б слугували підтвердженням наявності поважних причин пропуску встановленого однорічного строку позовної давності. Зважаючи на те, що процесуальні строки для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів позивачем пропущені, відсутні і правові підстави для задоволення позову в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачами, зобов`язання її спростувати та видалити на власних сторинках в мережі інтернет. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed