Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди покликаючись на те, що 15 квітня 2020 року суддею Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. залишено без руху позовну заяву [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, чим умисно створено перешкоди у доступі до правосуддя. Також, 23 листопада 2020 року суддею Кузь В.Я. постановлено ухвалу про зловживання [PERSON] процесуальними правами та застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 4204,00 грн., чим вчинено моральний тиск на позивача з метою спонукання його відмови від позову. Крім того, суддя Кузь В.Я. порушено принцип безсторонності, рівності та змагальності сторін під час розгляду справи щодо позивача [PERSON] та його представників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Просять стягнути на користь [PERSON] 100000,00 грн. моральної шкоди та 10000,00 грн. на користь кожного із представників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Представника відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у\~справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, однак він не подав відзив на позовну заяву, а тому суд вважає, що справу слід розглянути на підставі наявних у ній даних та доказів. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що у провадженні судді Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. перебувала справа за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка №4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 15 квітня 2020 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. залишено без руху позовну заяву [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. 23 листопада 2020 року суддею Кузь В.Я. постановлено ухвалу про зловживання [PERSON] процесуальними правами та застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 4204,00 грн. Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Згідно з ст. 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному\~Законом України\~"Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. У постанові Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» від 12.06.2009 №6 судам роз`яснено, що у розумінні положень ч.1 ст.2, пп.1, 7, 9 ч.1 ст.3, ст.17, ч.3 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства. Згідно з п.57 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Внаслідок наведеного, вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Тобто, якщо позивачі вважали, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їхньої справи, вони мали можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі. Згідно зі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо ЄСПЛ визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, то Суд у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Виплата сатисфакції, як і виконання рішення Євросуду, безумовний обов`язок держави. Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що виплата справедливої сатисфакції, призначеної ЄСПЛ, здійснюється через Державний бюджет країни. Отже, чинне законодавство України створює передумови для притягнення судді до дисциплінарної й цивільно-правової відповідальності в разі постановлення Європейським судом з прав людини рішення, у якому констатуються порушення прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Внаслідок наведеного, суд вважає, що позивачі внаслідок незгоди з процесуальними рішеннями судді Франківського районного суду м. Львова [PERSON] мають право на оскарження таких рішень до апеляційного суду, а також у випадку вчинення, на їхню думку, дисциплінарного проступку, до відповідної дисциплінарної палати. Крім того, позивачами не надано суду жодних доказів неправомірних дій чи рішень судді Франківського районного суду м. Львова [PERSON] вчинених ним у ході розгляду справи за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка №4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому доведенню у спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачами не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що діями судді Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. їм було завдано моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і діями судді Кузь В.Я. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачами не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed