Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] на її користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 24.01.2012 по 31.12.2019 у розмірі 71794,38 грн та заборгованість із плати за житло (орендні платежі) у розмірі 480000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 24.01.2012 на прохання відповідача [PERSON] , котра виховує п`ятьох малолітніх дітей, позивач на договірних засадах надала в найм відповідачу для власного проживання та проживання малолітніх дітей житлове приміщення, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . У період з 24.01.2012 та по теперішній час відповідач з малолітніми дітьми проживає в зазначеному приміщенні, користується комунальними послугами, однак починаючи з 24.01.2012 плати за комунальні послуги не вносить, що порушує права [PERSON] як власника приміщення та завдає їй значних збитків. Всього позивачем за період з 24.01.2012 по теперішній час сплачено за житлово-комунальні послуги 71794,38 грн, що включає: плату за водопостачання та водовідведення, плату за газопостачання, плату за електропостачання та квартплату (у т.ч. плату за обслуговування багатоквартирного будинку). Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути плату за користування житлом, починаючи з 24.01.2012 по теперішній час, яка становить 480000 грн. Дану вимогу обгрунтовує тим, що між нею та відповідачем укладено договір про здачу в найм житлового приміщення і хоча відносини щодо розмірів та порядку сплати платежів за користування житловим приміщенням між ними не врегульовані, однак покликається на те, що правова природа найму (оренди) визначає виключно оплатні відносини. Згідно відомостей з сайту DOM.RIA мінімальний розмір орендної плати за квартиру у м. Львів з аналогічними характеристиками (площею) складає 5000 грн. Відтак, зважаючи на несплату відповідачем плати за користування житлом протягом 96 місяців, заборгованість за таку становить 480000 грн. З врахуванням наведеного просить позов задоволити. 09.12.2021 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що 24 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про здачу в найм житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . Перед укладанням договору сторонами було погоджено, що відповідачка не буде сплачувати кошти за користування квартирою, а тому в договорі не зазначалось про покладення на [PERSON] такого обов`язку та не встановлювалось розміру плати за користування квартирою. Безоплатність цього договору підтверджується не тільки відсутністю в змісті договору обов`язку вносити плату за користування квартирою, але й тим, що з моменту укладення договору, а саме з 2012 року по 2020 рік позивачка не висувала жодної вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за житло. Звернення до суду із даним позовом, це реакція позивача на позов [PERSON] про усунення їй перешкод у користуванні майном, оскільки [PERSON] відключила відповідачу електропостачання та газопостачання у квартирі. Таким чином, сторони у даній справі, реалізувавши принцип свободи договору, висловили своє вільне і свідоме волевиявлення на безоплатну передачу/отримання квартири в користування, що свідчить про безпідставність позовних вимог в частині стягнення плати за користування квартирою. Щодо безпідставності стягнення плати за комунальні платежі зазначає, що після укладення договору про здачу в найм житлового приміщення від 24 січня 2012 року сторонами було погоджено, що чоловік [PERSON] - [PERSON] , який є сином [PERSON] , в рахунок сплати аліментів на утримання дітей буде оплачувати комунальні послуги спожиті в квартирі [ADDRESS] . А саме надаватиме своїй матері кошти, за які вона оплачуватиме комунальні платежі, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за комунальні платежі є безпідставними. Крім цього, просять застосувати до вказаної вимоги строки позовної давності. В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, проте представник позивачки подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі позивачки та її представника, що суд вважає за можливе. В судове засідання відповідачка та її представник не з"явилися, проте представник відповідачки подала заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві та розглядати справу без її участі та без участі відповідачки, що суд вважає за можливе. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 30.06.2011 та витягом про державну реєстрацію прав від 10.10.2011 /а.с. 9,10/. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 462/1553/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа ЗРА ЛМР про виселення та зобов`язання вчинити певні дії встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстрована [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] є колишнім членом сім`ї [PERSON] . Під час апеляційного перегляду справи суду надано копію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2012 року у справі №1328/3398/12, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який імовірно є сином позивача. 24 січня 2012 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір про здачу у найм вказаного житлового приміщення. За вказаним договором [PERSON] дала згоду на реєстрацію відповідача та членів її сім`ї, а відповідач зобов`язалась знятися з реєстрації за першою вимогою власника. Також даною постановою встановлено, що, звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вказувала про те, що між нею та [PERSON] 24 січня 2012 року було укладено безстроковий, безоплатний договір найму квартири [ADDRESS] , умовами якого визначено, що наймач зобов`язаний знятися з реєстраційного обліку у квартирі за першою вимогою її власника. Вказаний договір посвідчено директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Галбуджитлосервіс». Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Частиною 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить, що істотними умовами договору найму є погодження сторонами предмету договору (об`єкту, який передається в найм), строку його дії та розміру плати. За таких обставин передумовою визнання судом дійсності умов укладеного договору найму є встановлення обставин, які свідчать що сторони досягли згоди по тих умовах, про які заявлено в позовній вимозі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч.1 ст. 812 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 815 ЦК України передбачено, що наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до ч.1 та 3 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 811 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Згідно ч.1 та 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за користування житлом в розмірі 480000 грн, однак, як встановлено судом, укладений між сторонами договір про здачу в найм житлового приміщення від 24 січня 2012 року укладався лише про те, що домовласник [PERSON] надає піднайм житлову площу, що належить їй на праві особистої власності і дає згоду на прописку наймача гр. [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Строку дії договору та розмір плати у даному договорі не зазначено, а тому, у зв`язку з тим, що між стронами не було досягнуто згоди по істотних умовах характерних для договору найму, у відповідача не виникло зобов`язання перед позивачем щодо перерахування плати за користування житлом /а.с. 11/. Суд звертає увагу, що договору найму (оренди) квартири, укладеного між позивачем та відповідачем, в якому б сторони досягли згоди по всіх істотних умовах суду не надано, а тому суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості із плати за житло (орендні платежі) у розмірі 480000 грн., оскільки позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав та наявності обставин, з якими закон пов`язує протиправність дій відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд зазначає, що такі підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до житлово- комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до п.п. 5 п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», особа, яка отримує житлово-комунальні послуги, зобов`язана оплачувати їх у строки, встановлені договором і законом. Згідно п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572 власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] разом із своїми малолітніми дітьми з 2012 року проживає у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами. Враховуючи факт проживання відповідача у вищевказаній квартирі, користування нею житлово-комунальними послугами, а також те, що лише позивачка вносила плату за надані відповідачці комунальні послуги, що підтверджується наданими копіями квитанцій, суд прийшов до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за сплачені нею комунальні послуги. Щодо клопотання відповідачки про застосування до позовних вимог строків позовної давності суд зазначає наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] звернулася до суду з позовом 07.02.2020 та просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги за період з 24 січня 2012 року по вересень 2019 року.

Outcome: partial