Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов`язань по сплаті коштів за їй наданий кредит, а тому порушує питання про стягнення з останньоїзаборгованості в загальному розмірі 24 307 грн. 27 коп. за кредитним договором №б/н від 21 листопада 2008 року та понесених судових витрат. Відповідачка подала суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що в справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме надані суду позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» вона розуміла підписуючи анкету-заяву від 21 листопада 2008 року. Тому вважати ці «Умови та правила надання банківських послуг» частиною договору між нею та АТ КБ «Приватбанк» не можна, які нею не підписані. Також зазначила, що позивачем не надано суду доказів щодо отримання нею кредитних коштів, коли серед наданих суду доказів немає банківських виписок або інших належних у розумінні законодавства доказів такого, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути прийнятий судом в якості доказу, оскільки він не відповідає вимогам, які висуває закон до документів, що можуть підтверджувати здійснення господарських операції. Крім того відповідачка просила застосувати до вимог банку строки позовної давності, оскільки про порушення його прав банку стало відомо після настання терміну внесення чергового платежу. Представник позивача подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачка, підписуючи анкету-заяву б/н від 21 листопада 2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, висловила згоду на укладання договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна». 21 листопада 2008 року відповідачкою також підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій остання власним підписом підтвердила, що «з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена». Тобто, сторонами при укладенні договору обговорені усі його істотні умови. Крім того вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на його офіційному сайті. Також зазначив, з поданої суди виписки з карткового рахунку відповідачки чітко прослідковується, що [PERSON] встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Крім того вказував на те, що згідно п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу, про припинення дії кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. У зв`язку з цим, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які відповідачка посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримано. Представник позивача в судове засідання не прибув, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не прибула. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, 21 листопада 2008 року [PERSON] звернулася до АТ «КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві від 21 листопада 2008 року зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Розділом 5 заяви б/н від 21 листопада 2008 року передбачено, що відповідачці відкрито картковий рахунок на кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з кредитним лімітом в розмірі 1 000 грн. та базовою відсотковою ставкою по кредиту в розмірі 2,5% щомісячно на залишок заборгованості. Крім того, 21 листопада 2008 року [PERSON] підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій обумовлені розміри базової відсоткової ставки (2,5%) щомісячних платежів (7% від заборгованості, але не менше ніж 50 грн. і не більше залишку заборгованості), штрафів при порушенні термінів платежів та строки внесення щомісячних платежів (до 25 числа місяця, наступного за звітним). До кредитного договору банк додав Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно довідки АТ «КБ «Приват Банк» за вказаним договором [PERSON] видано кредитну картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня жовтня 2012 року. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] станом на 28 лютого 2021 по укладеному кредитному договору рахується на загальну суму 29 487 грн. 27 коп., яка складається з наступного: 828 грн. 96 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 23 348 грн. 31 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками; 5 310 грн. - заборгованості за нарахованою пенею. Проте в поданій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 листопада 2008 року в загальному розмірі 24 307 грн. 27 коп./, з яких: 828 грн. 96 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 23 348 грн. 31 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками; 130 грн. - заборгованості за нарахованою пенею. Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як встановлено судом з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав та відкрив відповідачці картковий рахунок на кредитну картку № [NUMBER] з кредитним лімітом в розмірі 1 000 грн. Проте, відповідачка взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконала, термін сплати коштів порушила. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання. Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідачки повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (правова позиція Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12). Отже, оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до останнього дня жовтня 2012 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Як встановлено з матеріалів справи, зокрема з виписки по картковому рахунку відповідачки за договором б/н від 21 листопада 2008 року, за весь час строку дії кредитної картки [PERSON] здійснила лише одну покупку на суму 898 грн. 20 коп. 25 листопада 2008 року та лише одного разу погашала кредит 27 січня 2009 року на суму 100 грн. Відтак останній платіж за вказаним кредитним договором відповідачкою внесено 27 січня 2009 року. З того часу відповідачка будь-яких платежів по погашенню заборгованості не здійснювала, а відтак позивач довідався про порушення свого права з моменту настання терміну сплати чергового щомісячного платежу. При цьому строк дії картки завершився ще в жовтні 2012 року. Проте із вказаним позовом до суду позивач звернувся лише в квітні 2021 року, тобто після спливу строків позовної давності. Доводи позивача про те, що кредитний договір укладений між сторонами чинний та продовжує свою дію, оскільки згідно п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання та автоматично лонгується на такий же строк, якщо на протязі вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу, про припинення дії кредитного договору, суд до уваги не приймає, з огляду на наступне. Так, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, що долучені позивачем до позову, розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву №б/н від 21 листопада 2008 року. Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 листопада 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (214 квітня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 листопада 2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді строк дії договору та його автоматичну пролонгацію. Одночасно, судом не встановлено обставин переривання чи зупинення перебігу позовної давності за спірними зобов`язаннями відповідача. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Встановлено, що після закінчення строку дії картки відповідачка жодних дій спрямованих на визнання заборгованості й повернення кредитних коштів не вчиняла, а відтак саме тільки зазначення в Умовах та правилах надання банківських послуг про автоматичну пролонгацію договору, коли більше дев`яти років договір ніким із його сторін належним чином не виконувався, про продовження строку договірних правовідносин свідчити не може, є безпідставним, і такі доводи суд відкидає як неспроможні. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин суд доходить висновку, що в задоволенні вказаного позову і в захисті порушених відповідачкою прав позивача, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed