Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У травні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, Дніпропетровської обласної прокуратури про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилаючись на те, що 15 вересня 1994 року [PERSON] разом із членами своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] приватизували займану ними квартиру [ADDRESS] (на той час м. Дніпропетровськ). 24 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Насобіним Станіславом Олександровичем та зареєстровано в реєстрі за № 734. 23 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла як законний представник свого неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , було укладено договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Насобіним Станіславом Олександровичем та зареєстровано в реєстрі за № 4241. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/3 частину зазначеної квартири. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на все майно, в тому числі і на 1/3 частину зазначеної квартири. 17 січня 2018 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину зазначеної квартири, але постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіної Тетяни Володимирівни від 11 травня 2021 року у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено, оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься архівний запис про обтяження за № 4864990 на квартиру [ADDRESS] , зареєстрованого 25.04.2007 Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою на підставі листа Прокуратури АНД району м. Дніпропетровська НТ-146 від 17.07.1998. 11 січня 2021 року [PERSON] звернувся з заявою про зняття арешту з квартири до керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1. В своїй відповіді № 85-251-20 від 10 лютого 2021 року Дніпропетровська місцева прокуратура № 1 повідомила [PERSON] про неможливість зняття арешту із зазначеної квартири через знищення листа № 146 від 17 липня 1998 року у зв`язку з закінченням терміну його зберігання та роз`яснила, що спори пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному проваджені. Згідно з відповіддю КП Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації № 1538 від 16 лютого 2021 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності за гр. [PERSON] . За таких обставин, оскільки [PERSON] не є співвласником квартири [ADDRESS] , тоді як арешт в кримінальному провадженні накладено саме на частину, яка начебто належить йому. Враховуючи викладене, позивачі просили суд скасувати заборону (архівний запис) за №4864990 на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану 25.04.2007 Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою на підставі листа прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська НТ-146 від 17.07.1998, об`єкт обтяження: квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] . Власник: [PERSON] . [PERSON] , Причина відсутності коду: архівний запис. Додаткові дані: Архівний номер: 176019DNІPER1, архівна дата: 28.07.1998, Дата виникнення: 28.07.1998, № реєстру 6170-67, внутр. №CE01433D28EF442B7252, комментарий: 109, а також вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження - заборону (архівний запис) щодо квартири [ADDRESS] , внесений Державним реєстратором нотаріального архіву в Дніпропетровській області на підставі листа НТ - 146 від 17 липня 1998 року, виданого прокуратурою Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, реєстраційний номер обтяження 4864990 (а.с.1-5, 79-83). Ухвалою суду від 28 травня 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.43). Протокольною ухвалою суду від 20 липня 2021 року прийнято уточнену позовну заяву та замінено відповідача Дніпропетровську обласну прокуратуру в особі Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 на належного відповідача Дніпропетровську обласну прокуратуру (а.с.88). Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 19 січня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду. В судове засідання представником позивачів [PERSON] надано заяву з проханням розглядати дану справу без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори надано до суду заяву щодо розгляду справи за їх відсутності згідно чинного законодавства. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури до суду не з`явився. В матеріалах справи наявний відзив на позов первісного відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури в особі Дніпропетровської місцевої прокуратури №1, в якому з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №372/2904/17-ц від 15.05.2019 просили розглянути справу відповідно до норм чинного законодавства (а.с.45-49). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що в провадженні слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району Саляк А.Б. перебували матеріали окремого доручення №1733 від 16 квітня 1998 року направленого із військової прокуратури Одеського гарнізону старшим слідчим Сушко В.М., який проводив розслідування кримінальної справи за обвинуваченням військовослужбовців [PERSON] та [PERSON] за ч.4 ст.81 КК України. За результатами розгляду зазначеного окремого доручення слідчим прокуратури Амур-Нижньодніпровського району Саляк А.Б. 18 червня 1998 року прийнято постанову про накладення арешту на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належить особисто [PERSON] , 1979 року народження, проживаючого за адресою [ADDRESS] (а.с.71). Водночас, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 1994 року №4/1716-94 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.6). [PERSON] продав належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу 1/3 частини квартири від 24 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіним С.О., зареєстровано у реєстрі за №734 (а.с.7). В свою чергу [PERSON] та [PERSON] , діюча як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON] , 23 жовтня 2001 року уклали договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіним С.О., зареєстровано у реєстрі за №4241 (а.с.8). Відповідно до листа КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.02.2022 за №1538 станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності за гр. [PERSON] , а також відсутній лист НТ №146 від 17.07.1998 на підставі якого накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . (а.с.16). Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Зі змісту ст.386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Положеннями ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Проте, враховуючи досліджені письмові докази щодо права власності на квартиру [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] ніколи не був власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на яку постановою слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району Саляк А.Б. постановою від 18 червня 1998 року накладено арешт. Водночас, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує права позивачів, як законних власників квартири [ADDRESS] , внаслідок чого вони позбавлені можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За встановлених судом обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачами не ставиться питання розподілу судових витрат, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивачів.

Outcome: approved