Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а за відповідачем право власності на 1/3 вказаного будинку та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03.08.2013 року. Від шлюбу мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини вони припинили з грудня 2018 року і вона звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 30.03.2021 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею та знаходяться на її утриманні. В період перебування у зареєстрованому шлюбі, 13.10.2015 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тєрєховою С.В. за реєстровим № 1799, ними було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS] , право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за відповідачем. Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, спірного житлового будинку. Комунальні послуги за утримання будинку вона сплачує самостійно. Крім того, діти проживають з нею та знаходяться повністю на її утриманні, відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не дбає про їх матеріальне забезпечення, донька та син часто хворіють, така ситуація ставить її в скрутне матеріальне становище. Враховуючи, що діти різної статті вони потребують більше місця та кожен з них особистого простору, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя, та з урахуванням вищевикладеного просить визнати за нею право власності на 2/3 частки спірного будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 23.07.2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. 07.12.2021 року підготовче провадження у справі закрите, відповідачем відзив на позов не подано, надана заява про визнання позову. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, відповідач позов визнав та не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.08.2013 року. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.03.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем та знаходяться на її утриманні. В період перебування у зареєстрованому шлюбі, 13.10.2015 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тєрєховою С.В. за реєстровим № 1799, сторонами було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS] , право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України. майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимогами ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі № 6-47цс16. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів. спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11). Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК Україникожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 1 689,34 грн., понесені нею при зверненні в суд та підтверджені квитанцією (а.с. 1).

Outcome: approved