Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

13 грудня 2021 року позивачка подала до суду вищезазначений позов, який мотивувала тим, що [INFO] померла її баба [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі і на право на земельну частку (пай) розміром 3,17 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», що посвідчується виданим на ім`я [PERSON] відповідним сертифікатом серії РН № 339740, виданим 26 квітня 2001 року на підставі рішення Кагарлицької районної державної адміністрації від 20 лютого 2001 року № 40. 20 червня 2005 року на підставі зазначеного вище сертифікату було видано на ім`я [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 461997, площею 3,2014 га для товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території села Півці Кагарлицького району Київської області. Разом з тим, 30 травня 2008 року на ім`я позивачки державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори відповідно до цього ж сертифікату було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку права на земельну частку (пай), оскільки ні позивачка, ні нотаріус не знали, що на цю земельну ділянку вже було оформлено державний акт. Тому, коли позивачка звернулася до Ржищівської міської державної нотаріальної контори щодо оформлення своїх спадкових прав відповідно до зазначеного вище державного акта на право власності на земельну ділянку, то нотаріус своєю постановою відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії через подвійне оформлення речового права на одну і ту ж земельну ділянку, а також через наявність технічної помилки у написанні імені матері позивачки у цьому державному акті - « [PERSON] » замість « [PERSON] ». За таких обставин, скасуванню підлягає свідоцтво про право на спадщину за законом, що було видане уже на існуюче право власності на ту саму земельну ділянку, право власності на яке вже було набуте шляхом видачі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 461997, площею 3,2014 га для товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території села Півці Кагарлицького району Київської області. Нажаль, на сьогодні позивачка не має жодної можливості внести виправлення у цьому державному акті в частині написання прізвища її баби у зв`яжу із її смертю, тому нотаріус порадила їй встановити факт належності бабі даного документа у судовому порядку. Враховуючи зазначене, позивачка просила встановити факт належності державного акта серія ЯА № 461997 на право власності на земельну ділянку площею 3,2014 га для товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Півецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, виданого 30 червня 2005 року на підставі розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації від 20 грудня 2004 року № 670 її бабі [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №1-294 від 30 травня 2008 року, що було видане державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В. їй, [PERSON] , після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частку спадкового майна, що складається з права на земельну частку (пай) розміром 3,17 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належить померлій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) РН №339740, виданого Кагарлицькою районною адміністрацією Київської області 26.04.200. У підготовче засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У підготовче засідання відповідач [PERSON] не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, про що подав відповідну заяву. У підготовче засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, про що подала відповідну заяву. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачами позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] , [PERSON] позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В порядку п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. За нормою ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (див. «Рисовський проти України) де зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Частиною 1 ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved