Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

19.07.2021 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просить визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В. № 2551 від 13.11.2019 року, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Платінум Фінанс» заборгованості в розмірі 78 210, 22 грн, а також понесених позивачем судових витрат. Виконавчий напис здійснено на підставі кредитного договору №500161491від 26.08.2008 року, який був укладений між позивачем та ПАТ «Альфа Банк». Позивач стверджує, що з 2015 року по 2020 рік банком не пред`являлося жодних претензій щодо наявності заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначає, що виконавчий напис був вчинений з численними порушеннями норм законодавства. Позивач не отримував жодних вимог про стягнення боргу від відповідача, тому відсутні законні підстави для вчинення виконавчого напису. Також, відсутні докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень у не менш ніж 30 денний строк. Відповідач відзив на позов не надав, проте 27.09.2021 року надіслав клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, позов підтримує у повному обсязі. Державний виконавець Гасанлі Т. Г. у судове засідання не з`явився, надіслав до суду лист, просить розглядати справу за його відсутності. Відповідач, третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відповідач відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновків про наступне. Судом встановлено, що 13.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В. на підставі ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року, вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №2551, яким остання пропонує звернути стягнення з [PERSON] , [INFO] , який є боржником за кредитним договором №500161491 від 26.08.2008 року, укладений ним з ПАТ «Альфа Банк». 30.09.2009 року згідно договору факторингу право вимоги боргу було відступлено ТОВ «Кредитні «Ініціативи». Згідно договору факторингу №2012-1/4 від 18.12.2012 року укладеному між ТОВ «Кредитні Ініціативи» та ТОВ «Купер Прайс» право вимоги було відступлено ТОВ «Купер Прайс». Згідно договору факторингу №2009/2019 від 20.09.2019 року , укладеним між ТОВ «Купер Прайс» та ТОВ «Платінум Фінанс», право вимоги за кредитним договором №500161491 від 26.08.2008 року відступлено ТОВ «Платінум Фінанс». Стягнення заборгованості проводиться за період з 30.12.2008 року по 21.10.2019 року.Сума заборгованості складає 78 210, 22 грн. Суд звертає увагу, що стягнення за вказаним виконавчим написом здійснювалося за пероід більше десяти років, крім того виконавчий напис не містить інформації з чого складається сума заборгованості (тіло кредиту, відсотки, пеня тощо). Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя від 04.06.2021 року відкрито виконавче провадження за виконавчим написом №2551, виданого 13.11.2019 року приватним нотаріусом Київськогоміського нотаріального округу Куба Ю. В. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 02.09.1993 № 3425-XII «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Із моменту прийняття цієї постанови і до 10.12.2014 була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно та на підставі документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання (п. 1 Переліку). 10.12.2014 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 визнано незаконним та нечинним зазначений вище розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин», а відтак Перелік повернувся до попередньої редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються оригінал нотаріальної посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.05.2020 по справі № 320/7932/16-ц. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заявляючи про дійсність і безспірність своїх вимог до позивача, відповідач не надав суду жодних доказів на їх підтвердження, зокрема, кредитного договору №500161491 від 26.08.2008, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк». За відсутності кредитного договору №500161491 від 26.08.2008 року суд позбавлений можливості перевірити належність його оформлення, зокрема, в частині нотаріального посвідчення, перевірити дійсність та безспірність заборгованості, встановити момент виникнення права вимоги та правильність нарахування заборгованості. Із урахуванням встановлених обставин суд доходить висновку про недоведеність відповідачем дійсності та безспірності вимог до [PERSON] , що є підставою для визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ст. 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката. 11.06.2021 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого» було укладено договір про надання правничої допомоги. Також, 11.06.2021 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого» укладено додатковий договір від 11.06.2021 року до договору про надання правової допомоги від 11.06.2021 року. Згідно рахунку №86 від 11.06.2021 року, акту виконаних робіт №86 від 11.06.2021 року наданих послуг адвокатом було надано послугу з складання позовної заяви, вартість послуги склала 3000,00 грн. Згідно рахунку №133 від 15.07.2021 року, акту виконаних робіт №133 від 15.07.2021 року наданих послуг адвокатом було надано послугу - ведення справи у суді, вартість послуги склала 15 642, 44 грн. При цьому, копія акту № 133 від 15.07.2021 року не підписана клієнтом. Відповідачам 27.09.2021 року було подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач звертає увагу, що позивач просить стягнути витрати на майбутнє, які можуть у нього виникнути, крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Крім того, позивачем не долучено до позовної заяви платіжного доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката. Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Акт виконаних робіт №133 від 15.07.2021 року не містить детального опису наданих послуг. крім того, вказаний акт не підписаний позивачем, та містить невідомі витрати позивача на майбутнє, тому суд ставить під сумнів вказані витрати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про можливість стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн за складання позовної заяви, оскільки надання вказаних послуг не викликає у суду сумнів. На підставі викладеного,

Outcome: approved