Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому,\~уточнивши позовні\~вимоги просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстровано\~Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис № 101 від 16.02.2002 року, посилаючись на те, що спільне життя у них не склалося через відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття взаємної поваги. Від шлюбу подружжя має дитину [PERSON] , [INFO] , яка наразі досягла повноліття та продовжує навчання, перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що в неї з відповідачем шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, примирення не бажає, вважає, що подальше сімейне життя з [PERSON] \~неможливе та суперечить її інтересам. Відповідач утриманням їх спільної дитини не займається, наразі тягар зі сплати грошових коштів на навчання доньки лежить виключно на позивачці, у зв`язку з чим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь щомісячно аліменти на утримання доньки [PERSON] , яка продовжує навчання у ромірі 1/4 усіх видів доходів, але не менше 3000 грн (з їх індексацією відповідно до вимог законодавства) до досягнення донькою 23 років або припинення навчання. Також, позивач просить здійснити поділ майна подружжя за наслідком\~якого: визнати спільним\~сумісним майном\~подружжя квартиру\~ [ADDRESS] ; виділити [PERSON] \~із складу\~спільної сумісної\~власності подружжя\~та визнати\~за [PERSON] \~право власності\~на однокімнатну\~квартиру [ADDRESS] ; припинити право\~спільної сумісної\~власності подружжя\~на квартиру\~ [ADDRESS] ; визнати спільним\~сумісним майном\~подружжя автомобілі\~ГАЗ 330202-414\~ЗНГ (2464\~см.\~куб,\~2008\~р.,\~№шасі [NUMBER] )\~та Volkswagen\~Bora\~(1595\~cм.\~Куб,\~2003\~р.,\~№ кузова\~ [NUMBER] ); припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобілі ГАЗ 330202-414 ЗНГ (2464 см.куб, 2008 р., №шасі [NUMBER] ) та Volkswagen Bora (1595 cм. Куб, 2003 р., № кузова [NUMBER] ). Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8500,00 грн. та витрати на залучення оцінювача у розмірі 2450,00 грн. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог,\~позивачка зазначає,\~що згідно\~листа Головного\~сервісного центру\~МВС від\~28.05.2021\~року №31/772аз,\~наданого на\~адвокатський запит\~ [PERSON] ,\~за відповідачем\~зареєстровано наступні\~транспортні засоби:\~ГАЗ 330202-414\~ЗНГ (2464\~см.\~куб,\~2008\~р.,\~№шасі [NUMBER] ),\~реєстрація якого\~проведена 02.03.2016\~року;\~Volkswagen\~Bora\~(1595\~cм.\~Куб,\~2003\~р.,\~№ кузова\~ [NUMBER] ),\~реєстрація якого\~проведена 22.07.2015\~року.\~Дані транспортні\~засоби перебувають\~у користуванні\~ [PERSON] \~та позивачем\~не використовувались.\~ [PERSON] \~також зазначила,\~що про\~існування транспортного\~засобу \~ГАЗ 330202-414\~ЗНГ вона\~не знала\~взагалі та\~не бачила\~його.\~В свою\~чергу вказані\~транспортні засоби\~згідно вищенаведеного\~листа Головного\~сервісного центру\~МВС за\~позивачем не\~зареєстровані.\~Крім того,\~згідно відомостей\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~договору купівлі-продажу\~від 15.07.2004\~року №788,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Харківського\~міського нотаріального\~округу \~Сургай Н.В.\~відповідач придбав\~однокімнатну квартиру\~ [ADDRESS] .\~Дана квартира\~є постійним\~місцем проживання\~позивачки та\~їхньої з\~ [PERSON] \~спільної доньки.\~Також,\~ [PERSON] \~зазначила,\~що право\~власності на\~будь-які\~об`єкти нерухомого\~майна за\~нею не\~зареєстровано. Крім\~того,\~позивач надала\~звіти про\~незалежну оцінку\~всього майна,\~а саме\~було визначено\~ринкову вартість\~автомобілів: ГАЗ\~330202-414\~ЗНГ (2464 см. куб, 2008 р., №шасі [NUMBER] ) у розмірі 118900,00 грн., Volkswagen Bora (1595 cм. Куб, 2003 р., № кузова [NUMBER] ) у розмірі 122000,00 грн. та однокімнатної квартири, загальною площею 30,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі 725700,00 грн. Позивач зауважила, що загальна вартість спільного майна подружжя, яке вона може документально підтвердити складає 966600,00 грн. Виходячи із презумпції рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, [PERSON] вважає, що належна їй частка у майні подружжя складає 483300,00 грн. та відповідає 2/3 вартості квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (725700,00:3*2=483800,00 грн.). Крім того, позивач не заперечує щоб у власності відповідача залишилися вищевказані транспортні засоби, які перебувають у його одноосібному користуванні, в свою чергу [PERSON] просить суд виділити в її особисту приватну власність однокімнатну квартиру, загальною площею 30,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування збільшення її частки у спільному майні подружжя, позивач зазначила, що їх спільна з відповідачем дитина протягом останніх чотирьох років і станом на сьогодні проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Протягом цих років відповідач злісно ухилявся від участі в утриманні їх з позивачкою дитини, в тому числі не дбав про спільне майно та приховав факт придбання ним автомобіля ГАЗ 330202-414 ЗНГ, згоду на що позивач не надавала та який є спільним сумісним майном подружжя. Крім того, позивач [PERSON] вважає, що факт ухилення відповідача від сплати Ѕ частини від внесеної нею грошових коштів за навчання дитини, вкотре доводить його байдужість до інтересів їх спільної дитини та надає їй пріоритет під час поділу спільного майна подружжя. Також позивач зазначила, що вона одноосібно тривалий час сплачує житлово-комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] , де проживає разом із донькою, тим самим утримує майно, яке належить їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності. Відповідач, в свою чергу, ухилився від обов`язку з відшкодування позивачці сплачених нею коштів за утримання спільної квартири на суму 20041,81 грн. (1/2 частина від 40083,63 грн.), у тому числі для створення належних умов для проживання їх з [PERSON] доньки, на підтвердження чого позивач надала відповідні квитанції. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням провести судовий розгляд за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи без цого участі. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, заяву відповідача про визнання позову та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 16.02.2002 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] \~було укладено шлюб, який зареєстровано\~Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №101. Подружжя від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] , яка наразі є повнолітньою та проживає з матір`ю. Спільного господарства та бюджету сторони не ведуть, примирення не бажають. Їх сім`я розпалась остаточно і поновлена бути не може. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З врахуванням того, що відповідач визнав позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу та того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.06.2003 року подружжя має від шлюбу доньку [PERSON] , [INFO] , в якому відповідач вказаний батьком, а позивачка матір`ю. Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що їх спільна дитина мешкає разом з матір`ю. Як вбачається з довідки №19 від 31.08.2021 року та договору №5дФф-7 від 30.08.2021 року про надання платної освітньої послуги, наявних в матеріалах справи, [PERSON] дійсно є студенткою першого курсу Національного фармацевтичного університету та потребує коштів на навчання, одяг, харчування, знаходиться на утриманні матері, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов`язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 Сімейного кодексу України). Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, враховуючи обставини справи та визнання відповідачем позову, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь\~ [PERSON] щомісячно аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання у ромірі 1/4 усіх видів доходів, але не менше 3000 грн (з їх індексацією відповідно до вимог законодавства) до досягнення донькою 23 років або припинення навчання. Щодо позовної вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд приходить до наступного. Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС від 28.05.2021 року №31/772аз, за відповідачем зареєстровано наступні транспортні засоби: ГАЗ 330202-414 ЗНГ (2464 см. куб, 2008 р., №шасі [NUMBER] ), реєстрація якого проведена 02.03.2016 року; Volkswagen Bora (1595 cм. Куб, 2003 р., № кузова [NUMBER] ), реєстрація якого проведена 22.07.2015 року. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору купівлі-продажу від 15.07.2004 року №788, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сургай Н.В. відповідач придбав на праві приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до\~наданих позивачкою\~звітів про\~незалежну оцінку\~майна визначена\~ринкова вартість\~автомобілів: ГАЗ\~330202-414\~ЗНГ (2464 см. куб, 2008 р., №шасі [NUMBER] ) у розмірі 118900,00 грн., Volkswagen Bora (1595 cм. Куб, 2003 р., № кузова [NUMBER] ) у розмірі 122000,00 грн. та однокімнатної квартири, загальною площею 30,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі 725700,00 грн. Отже,\~вартість майна\~подружжя,\~що підлягає\~поділу,\~виходячи з\~дійсної його\~вартості на\~час розгляду\~справи складає 966600,00 грн. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки вищевказане нерухоме майно придбано подружжям у шлюбі, то таке майно належить їм на праві спільної сумісної власності. З боку відповідача не було спростовано, що спірне майно придбано подружжям за спільні кошти. Навпаки, звертаючись до суду 21.01.2022 року з заявою, останній визнав позовні вимоги\~\~ позивача у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не було встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до про поділ майна подружжя є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та залучення оцінювача в матеріалах справи наявні: договір про надання професійної правничої допомоги від 19.05.2021 року, звіт про виконання договору про надання правової допомоги від 23.06.2021 року, квитанція №01/05-19 від 19.05.2021 року про сплату гонорару на виконання умов договору у розмірі 8500,00 грн., рахунок фактура №210609-001-1 на суму 2450 грн., договір про проведення незалежної експертної оцінки від 09.06.2021 року, акт прийому-передачі наданих послуг з незалежної оцінки від 11.06.2021 року. Приймаючи до уваги викладене, витрати, понесені на правову допомогу у розмірі 8500,00 грн. та залучення\~оцінювача у\~розмірі 2450,00\~грн. підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України\~\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про\~стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved