Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що вона є власником Ѕ частини кв. [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності їй та її чоловіку - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.10.2007. За вказаною адресою, крім позивача та її чоловіка зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та відповідач - [PERSON] , однак останній фактично в квартирі не проживає з червня 2017 року. Він вирішив виїхати з будинку для окремого проживання, зібрав всі свої речі та поїхав з жінкою до іншого міста, хоча ніхто не чинив йому перешкод для проживання в квартирі, зв`язок з родиною він не підтримує, конкретне місце його проживання невідоме. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] . Від позивача та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до суду повторно не з`явився, поштові конверти з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» повернулися до суду, причину своєї неявки відповідач суду не повідомив, відзиву не подав, а тому суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи за його відсутності. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. В свою чергу, ч. 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення цієї статті регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.10.2007 позивачеві [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частці кв. [ADDRESS] (а.с. 11). Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 16588133 від 08.11.2007 (а.с. 12). Як вбачається із відповіді, наданої на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 1969_04-47 від 03.08.2021, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.11.2007 по теперішній час (а.с. 27). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи, у вказаній квартирі також зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 18-19). Згідно акту ОСББ «Електрична 249» № 1 від 22.05.2021, за підписом голови ОСББ Зубкової І.І., відповідач у вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає (а.с. 17). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (надалі - Рішення Європейського суду від 02.12.2010), в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (Заява № 30856/03, пункт 40). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п. 44 Рішення Європейського суду від 02.12.2010 Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом не встановлено та сторонами не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, а також відсутнє підтвердження свідомої поведінки відповідача, що свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В порушення норм, зазначених судом, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не надано достатніх доказів. На переконання суду, сам по собі факт проживання відповідача за іншою адресою не може бути достатньою підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом. Суд також критично ставиться до складеного 22.05.2021 акту ОСББ «Електрична 249», як на доказ не проживання відповідача тривалий час у кв. [ADDRESS] , оскільки мешканці квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] цього будинку [PERSON] та [PERSON] засвідчили лише фактичне не проживання відповідача у квартирі на час складання акту без зазначення періоду, що ставить під сумнів їхню обізнаність щодо періоду не проживання та причин не проживання відповідача у спірній квартирі. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у позовних вимогах, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed