Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд із даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 28.12.2012 [PERSON] отримав кредит у розмірі 7454,21 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості закредитом. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, заборгованість [PERSON] станом 20.05.2019 становить 16122,34 грн, з яких: 5038,53 грн - заборгованість за кредитом, 4190,42 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5009,20 грн - заборгованість за пенею та комісією, 1884,19 грн - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 16122,34 грн та судові витрати. Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29.08.2019 позов задоволено. Відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення, котра ухвалою суду від 24.02.2020 задоволена, а заочне рішення суду від 29.08.2019 скасоване. 23.11.2020 представник позивача подав зяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути із відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 16848,01 грн заборгованостіза кредитним договором від 28.12.2012 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав викладений у позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач зобов`язався повністю повернути кредит до 31.12.2017. Оскільки позивач звернувся із позовом у червні 2019, тому строк позовної давності не пропущений. Зазначила, що відповідач у серпні 2013 невиконав умови договору, оскільки не сплатив черговий платіж, а тому з цього часу у нього виникла заборгованість, котру відповідач не погасив. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що договором визначений обов`язок відповідача повернути борг частинами і передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, незалежно від визначення в договорі терміну кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. В такому випадку, термін позовної давності по кожному щомісячному платежу в межах строку кредитування починається після невиконання позичальником чергового платежу і обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Оскільки представник позивача звернувся до суду у червні 2019, тому з урахування наведеного, позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення чергових платежів за період з 28.12.2012 по 25.05.2016 рік. Також не відповідають дійсним обставинам справи доводи позивача, що відповідач з квітня 2017 по вересень 2017 не здійснював оплату щомісячних платежів, оскільки відповідно до наданих квитанцій такі платежі були здійснені відповідачем. Також відповідач в період з вересня 2017 по грудень 2017 здійснив оплату щомісячних платежів, що підтверджується квитанціями та виконав умови договору. Оскільки відповідач в межах строку позовної давності повністю виконав умови договору, тому у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 28.12.2012 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - договір). Із п. 2.1. договору вбачається, що позивач обов`язки договору виконав, надаши в відповідачу кредит у розмірі 7454,21 грн, що визнається відповідачем. Відповідач зобов`язався повністю повернути кредит до 31.12.2017, шляхом внесення щомісячної плати за ним у розмірі 190,30 грн, котра складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших сум відповідно до Умов і правил. Відповідно до п. 2.2. договору при порушенні строку погашення заборгованості більше ніж на 31 день, відповідач зобов`язався сплатити позивачу штраф у розмірі 1884,19 гривень. У п.2.8. договору сторони передбачили, що при порушенні відповідачем обов`язків по поверненню кредиту, останній сплачує позивачу пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожний день прострочення. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З дослідженого судом розрахунку заборгованості вбачається, що у визначений договором строк до 25 числа, в серпні 2013 та січні 2015 відповідач не здійснив оплату щомісячного платежу. З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що не сплачуючи обов`язкові щомісячні платежі у строк та розмірах визначених договором, [PERSON] у серпні 2013 та у січні 2015 порушив умови зобов`язання. В судовому засіданні представник відповідача просила застосувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по щомісячних чергових платежах, процентів, пені, починаючи з серпня 2013 року. Вирішуючи дану заяву суд виходить з наступного. Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, котрий суд застосовує до спірних правовідносин відповідно до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це доводив представник позивача в судовому засіданні. Із розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] у серпні 2013, січні 2015 не здійснив платежі за договором та у ці місяці не виконав щомісячне зобов`язання з погашення кредиту, а тому позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, пені, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа, тобто з 26.08.2013 року до платежу, котрий мав бути здійснений 25.08.2013 та з 26.01.2015 до платежу, котрий мав бути здійснений у січні 2015 року. Із матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач звернувся до суду 12.06.2019 року. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначенним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи те, що відповідач не здійснив щомісячний черговий платіж у серпні 2013 та у січні 2015, а позов пред`явлено 12.06.2019 і відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, тому суд приходить до висновку, що вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором у виді щомісячних чергових платежів, процентів, комісії нарахованих за період з 26.08.2013 по 26.05.2016 подані з пропуском строку позовної давності, а тому у їх стягненні суд відмовляє, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Не беруться судом до уваги доводи представника позивача, що строк позовної давності не пропущений і його слід рахувати з дня визначення строку виконання зобов`язання - 31.12.2017, оскільки кредитним договором передбачено обов`язок відповідача повернути весь борг частинами (щомісячні платежі) та встановлено самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, тому право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем строку погашення кожного чергового платежу, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а не з дати повного повернення кредиту. Щодо правомірності нарахування заборгованості за кредитним договором у межах строку позовної давності, тобто з червня 2016, то суд зазначає наступне. На підтвердження невиконання відповідачем умов договору в період з червня 2016 представник надав суду розрахунок заборгованості. Із дослідженого судом розрахунку заборгованості вбачається, що в період з червня 2016 по 31.12.2017 відповідач у квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, листопаді, грудні 2017 не здійснив оплату чергових платежів. Однак такі дані не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наступними доказами. Із наданих суду квитанцій від 21.04.2017, 19.05.2017, 23.06.2017, 19.07.2017, 23.08.2017, 20.09.2017, 25.10.2017, 08.12.2017, 12.12.2017, 12.12.2017 встановлено, що [PERSON] у ці дні здійснив оплату за договором на суму 190,30 грн, 190,30 грн, 190,30 грн, 380,60 грн, 570,90 грн, 197 грн, 380 грн, 190 грн, 380 грн, 570,90 грн. Поверення щомісячних платежів та їх розмір було здійснено у строк та у розмірі визначеному договором, а в певні місяці у подвійному та потрійному розмірі. Зокрема, суд звертає увагу, що станом на липень 2017 [PERSON] не маючи поточної заборгованості за кредитом, та маючи обов`язок повернути 190,30 грн, у липні 2017 повернув позивачу 380,60 грн, тобто сплатив подвійний розмір щомісячного платежу. Також у серпні 2017 відповідач не маючи заборгованості по сплаті кредиту, повернув позивачу 570,90 грн, що становить плату за три місяці. У жовтні 2017 відповідач сплатив 380 грн, що фактично становить плату за два місяці. Оскільки відповідач у липні, серпні, жовтні 2017 здійснив оплату у більшому розмірі ніж визначено договором, зокрема сплатив достроково за 4 місяці, при цьому не маючи заборгованості по сплаті кредиту, тому суд прийшов до висновку, що станом на жовтень 2017 відповідач повністю виконав зобов`язання за договором. Оплата відповідачем кредиту у листопаді, грудні 2017 на суму 380 грн, 570,90 грн, 380 грн, котрі були у грудні 2017 повернуті відповідачу, не мають доказового значення і не підтверджує не виконання зобов`язання, так як станом на листопад, грудень 2017 відповідач повністю достроково виконав зобов`язання. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували невиконання відповідачем умов договору впродовж червня 2016 - грудня 2017 року, при цьому відповідач належними, допустимими, достатніми доказами спростував доводи позивача та довів належне виконання умов договору в межах строку позовної давності та відсутність у нього заборгованості перед позивачем. З огляду наведеного, суд прийшов до висновку, що доводи представника позивача про невиконання відповідачем умов договору по поверненню щомісячних платежів в межах строку позовної давності за період з червня 2016 по грудень 2017 року та нарахуванню заборгованості по тілу кредиту, процентів, комісії та штрафу є безпідставними, не доведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed