Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] , 18 жовтня 2021 р., звернулась з позовом до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району, надалі уточненим, яким просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Посилалась на те, що постановою нотаріуса ввід 18.10.2019 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2004 року, з мотивів відсутності, на думку нотаріуса, дати його складання. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності, наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача надав до суду відзив у якому не заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] , 1928 року народження, яка померла [INFO] , була матір`ю позивачки. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності від 27 липня 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Великодолинської селищної ради від 27 червня 2002 року за №184, зареєстрованого 09 серпня 2002 року Овідіопольским бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу №17 в за реєстровим №1921. Інша Ѕ частина цього ж будинку належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2002 року після смерті її батька. 16 червня 2004 року. в смт. Великодолинсьтке Овідіпольського району [PERSON] було вчинено заповіт, згідно якому все своє майно, яке на день смерті буде їй належати, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено секретарем Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Куліш І.О., зареєстровано в реєстрі за №59. На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 18 червня 2019 року за №48, яка є спадкоємцем за заповітом, приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області О.М. Білобровою заведена спадкова справа №24/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Однак постановою приватного нотаріуса Білобрової О.М. від 18.жовтня 2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] з посиланням на те, що заповіт, посвідчений секретарем Великодолинської селищної ради Овідіопольсьского району 16 червня 2004 року за реєстровим №59, не відповідає вимогам діючого законодавства України, а саме: в заповіті відсутня дата його складання, що свідчить про недотримання вимог ст.1247 ЦК та п.5.1 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року №296/5. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] , свідоцтвом про шлюб [PERSON]. , свідоцтвом про право власності [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , реєстраційним надпис про реєстрацію права власності [PERSON] , свідоцтвом про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] , заповітом, свідоцтвом про смерть [PERSON] , Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 18.06.2019 року, постановою приватного нотаріуса від 18.10.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, довідкою нотаріуса від 01.07.2020 року про відсутність інших спадкоємців у спадковій справі після смерті [PERSON] . Згідно ст. 1247 ЦК заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1251 ЦК якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це особою відповідного органу місцевого самоврядування. Вчинення таких дій регулювалось «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», затвердженої наказом Міністра юстиції України від 22 серпня 1994 року №22/5 ( втратив чинність згідно наказу Мінюсту України від 11 листопада 2011 року №3306/5). Згідно п.п.8,9 вказаної Інструкції нотаріальні дії вчиняються в приміщені виконавчого комітету сільської селищної, міської ради (п.8), після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів (п.9). Нотаріально посвідчуванні заповіти підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію (п.13). Вказаною Інструкцією не передбачено банкетної форми заповіту. В Додатку №6 до Інструкції передбачено лише, що посвідчувальний напис на заповіті має містити твердження про те, що заповіт підписано особою у присутності службової особи, яка його посвідчує. Аналізуючи зміст вказаних норм права, суд висновує, що поняття «підписання заповіту» є синонімом «складання заповіту», оскільки без підписання заповіту він не може вважатись складеним. При цьому посвідчення заповіту здійснюється одночасно з його підписанням. Отже, час посвідчення заповіту є часом підписання (складання) заповіту. В заповіті [PERSON] міститься запис: «З моїх слів заповіт секретарем записано вірно, мною прочитано» та міститься підпис від імені [PERSON] , який ніким не оспорюється. Під підписом [PERSON] міститься текст наступного змісту: «16 червня 2004 року цей заповіт посвідчено мною, [PERSON] , секретарем Великодолинської селищної ради Овідіопольского району Одеської області. Заповіт прочитано вголос та підписано гр. [PERSON] об 11 годин 00 хвилин власноручно у моїй присутності». Таким чином, в тексті заповіту хоча буквально не міститься фраза «час складання заповіту», однак контекстуальний аналіз заповіту не залишає сумнівів в тому, що вказаний заповіт підписано (складено) [PERSON] та посвідчено уповноваженою особою об 11:00 годині 16 червня 2004 року. Згідно п.5.1 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року №282/20595, при оформлені спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту. Отже, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, приватний нотаріус Білоброва О.М. діяла в межах своєї компетенції. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва на підставі заповіту не має своїм наслідком визнання заповіту недійсним, а відтак суд не позбавлений можливості оцінювати заповіт на предмет його дійсності для подальшого визнання права на спадкове майно на підставі такого заповіту. Позовні вимоги про визнання такого права є ефективним та передбаченим законом способом захисту права. При оцінці дійсності заповіту суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 25.05.2021 року у справі №522/9893/17, які хоча і стосуються справи з іншими обставинами, але мають концептуальне значення при розгляді справ за спорами щодо заповітів. Так, дійшовши висновку щодо відсутності підстав для визнання нікчемності заповіту, посвідченого нотаріусом поза межами його нотаріального округу , Велика Палата зазначила про наступне: - «свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання» (п.55); - «недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту» (п.75; - «кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача» (п.76); - штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, коли нотаріус посвідчив заповіт, хоча б і не в межах свого нотаріального округу, видається вкрай нерозумним (п.90), не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача» (п.91); - «інакший підхід призводить до необгрунтованого покладення відповідальності зі порушення нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном». Отже, є недопустимим прояв надмірного формалізму при розгляді справ щодо дійсності заповітів. Спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому порядку, є власником спадкового майна з дня відкриття спадщини ( з обмеженим правом розпорядження власністю до отримання свідоцтва про паво власності) . Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 755/8062/13-ц : «Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном» До аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 20.05.202-0 року у справі №303/6974/16, зазначивши про наступне: «Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном». Отже позивачка по даній справі, прийнявши в установленому порядку спадщину у виді Ѕ частини належного спадкодавцю житлового будинку, має право на захист такої власності. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, оскільки умови отримання свідоцтва про право власності у нотаріальному порядку відсутні та нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, то таке право підлягає судовому захисту у відповідності до ст. 392 ЦК шляхом визнання такого права. Позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою нотаріуса. Згідно ст. 1277 ЦК у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Отже, особою, права якої можуть зачіпатись вимогами позивачки, в даному випадку є територіальна громада Великодолинської селищної ради Одеської області в особі її селищної ради, яка не заперечувала проти задоволення позову.

Outcome: approved