Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] у червні 2019 року звернулись до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказують, що [PERSON] і [PERSON] , зареєстровані і мешкають в квартирі [ADDRESS] . Згадана квартира була придбана у 1995 році [PERSON] . Після смерті [PERSON] в грудні 1995 року, власником квартири став [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.1999 року. З 1999 року позивач [PERSON] оселилася в спірній квартирі на правах дружини [PERSON] 11.10.2000 р. [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] . 25.10.2005 р. позивачі - [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , де фактично проживають до цього часу. Вказують, що у [PERSON] був рідний брат - [PERSON] , якому на праві спільної власності з його малолітньою дочкою від другого шлюбу - [PERSON] - належала квартира [ADDRESS] . 16.04.1999 р. був оформлений договір міни квартир, за яким [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] стала належати квартира [ADDRESS] в частинах 1/3 і 2/3 відповідно. Разом з тим, фактично обмін квартир не відбувався, [PERSON] не реєструвався і жодного дня не проживав в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] не реєструвались і жодного дня не проживали в квартирі [ADDRESS] . 11.05.1999 р. [PERSON] взяв на своє ім`я кредит в АКБ «Правекс-Банк» на 1 рік і передав в заставу банку квартиру [ADDRESS] . Всі гроші він віддав [PERSON] , який повинен був розрахуватись з боргами і погасити за рік одержаний [PERSON] кредит. Втім, як виявилося, [PERSON] не розрахувався з усіма боргами. За погодженням між братами [PERSON] і [PERSON] , а також за згодою АКБ «Правекс-Банк», [PERSON] , не чекаючи закінчення кредитного договору, 11.01.2000 р. продав квартиру [ADDRESS] , погасив кредит в АКБ «Правекс-Банк», а решту коштів віддав [PERSON] . Позивачі зазначають, оскільки квартира на [ADDRESS] була продана, зворотній обмін квартир здійснити було неможливо. Тому юридично квартира [ADDRESS] залишилась у власності [PERSON] і [PERSON] . Втім, [PERSON] з сім`єю постійно проживав в квартирі своєї дружини, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані і проживали, як і раніше, в кв. [ADDRESS] . Починаючи з 1995 року [PERSON] , а з 2000 року - також позивачі, [PERSON] та [PERSON] , постійно проживали в квартирі [ADDRESS] , постійно, добросовісно і відкрито володіли зазначеним нерухомим майном, оплачували всі комунальні платежі, доглядали за квартирою, робили необхідні ремонтні роботи. [INFO] [PERSON] помер. Вказують, що після смерті [PERSON] залишились майже самі тільки борги і доволі значні, у зв`язку з чим [PERSON] вирішив відмовитись від прийняття спадщини і припинив оформлення необхідних документів. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивачі [PERSON] і [PERSON] продовжили постійно, добросовісно і відкрито володіти квартирою [ADDRESS] . На даний час 2/3 квартири [ADDRESS] належать на праві власності доньці [PERSON] - [PERSON] , а 1/3 цієї квартири, яка належала [PERSON] , є спадковим майном, але позивачам не відомо, чи було оформлено право власності на цю частку квартири спадкоємцями першої черги - [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вище викладене та посилаючись на ст.ст. 328, 344, 355-357 ЦК України позивачі просили суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2019 року справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 08.07.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 08.07.2019 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . 09.09.2019 р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідачі просять суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В мотивування поданого відзиву зазначають, що позивачі на момент отримання в користування спірної квартири та під час користування нею були обізнані про попередніх власників, тому володіння ними квартирою не можна вважати добросовісним. Вказують, що позивачами не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. [PERSON] , [PERSON] в свою чергу у липні 2019 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову вказують, що 16.04.1999 року [PERSON] з однієї сторони, [PERSON] та [PERSON] з іншої, уклали договір міни, відповідно до якого останні отримали у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] у частках 1/3 та 2/3 відповідно. 25.10.2005 року з дозволу [PERSON] в вищезгадану квартиру було прописано [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не були членами сім`ї [PERSON] , а були вселені за згоди власника. [INFO] [PERSON] помер. Вказують, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №170371529 від 13.06.2019 року [PERSON] (дружина [PERSON] ) належить 1/6 частина вказаної квартири, що набута нею як частка в спільній сумісній власності подружжя. На даний час [PERSON] належить 9/12 частин квартири, а [PERSON] - 3/12. На даний час позивачі мають право спільної часткової власності на квартиру. Станом на момент подачі позову відповідачі проживають в квартирі, позивачів туди не впускають, ключів від вхідних дверей не надають, створюють перешкоди для вільного володіння, користування та розпорядження власністю. [PERSON] , [PERSON] грошей за найм квартири не сплачують. У червні 2019 року позивачі усно звернулись до відповідачів щодо добровільного зняття останніх з реєстраційного обліку, але ті відмовились. Враховуючи вище викладене та посилаючись на ст.ст. 16, 316-317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, [PERSON] , [PERSON] просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , усунути їм перешкоди у користуванні власністю - квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019 року справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 05.07.2019 року позовну заяву залишено без руху. 29.07.2019 р. усунуто недоліки викладені в ухвалі суду від 05.07.2019 р. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 07.08.2019 року відкрито провадженні у справі. [PERSON] , [PERSON] у липні 2019 року звернулись до суду із позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської державної адміністрації, Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування позову вказують, що [INFO] помер їх батько [PERSON] . На момент смерті [PERSON] був власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Вказують, що після смерті батька - [PERSON] , вони відмовилися від своїх часток у спадщині на користь їх дядька [PERSON] , який подав відповідну заяву про прийняття спадщини. Позивачами були підписані нотаріальні заяви, які вони віддали [PERSON] [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини після померлого брата [PERSON] . Спадкова справа № 373/2009 була відкрита державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори міста Києва, та до неї долучено оригінал заяви [PERSON] і чомусь ксерокопії заяв [PERSON] , [PERSON] , в яких вони відмовляються від своїх часток на користь [PERSON] . Зазначають, що після смерті батька залишились майже самі тільки борги, а тому враховуючи ці обставини та скрутне становище сім`ї на той час, [PERSON] вирішив призупинити прийняття спадщини і припинив оформлення необхідних документів. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті його дружина [PERSON] і син [PERSON] звернулися до першої державної нотаріальної контори за оформленням права на спадщину. Нотаріус у вказаній нотаріальній конторі підняла справу і повідомила [PERSON] , що вони не мають право на спадщину на вказану квартиру, оскільки [PERSON] , [PERSON] не відмовилися від своїх часток у спадщині на користь [PERSON] і пропустили строк на прийняття спадщини. В подальшому позивачі звернулися за поясненням до вказаної державної нотаріальної контори, і 26 березня 2019 року отримали відповідь, з якої вбачається, що за направленням Десятої київської державної нотаріальної контори до них надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після померлого брата [PERSON] і ксерокопії заяв [PERSON] , [PERSON] про відмову від належної їм частки у спадковому майні на користь [PERSON] . Оскільки до 6 місяців оригінали заяв про відмову від спадщини не надійшли, вважається, що їх відмова не реалізована. Зазначають, що через необізнаність та/або халатність нотаріуса, вони, як спадкоємці першої черги, були позбавлені і права на реалізацію свого волевиявлення, і права на частку у спадковому майні. Вони відмовлялися на користь померлого дядька [PERSON] , щоб у його власності залишилося майно, яке ним і було придбано, а не відмовлялися на користь [PERSON] і [PERSON] . У зв`язку із вище викладеним та посилаючись на ст.ст. 1216-1218, 1261, 1272 ЦК України, позивачі - [PERSON] , [PERSON] просили суд визначити їм додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] та визнати свідоцтво на спадщину за законом, видане після смерті померлого [PERSON] на ім`я [PERSON] і [PERSON] недійсним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2019 року справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 24.07.2019 р. відкрито провадженні у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 24.07.2019 р. забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . 06.09.2019 р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідачі просять суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В мотивування поданого відзиву зазначають, що відповідно до позовної заяви та доданих до неї доказів позивачі здійснили своє волевиявлення шляхом відмови від спадщини написавши заяви про відмову від прийняття частки спадщини після померлого [PERSON] на користь брата спадкодавця [PERSON] . Позивачами ненаведені жодні причини які перешкоджали їм реалізувати своє право на прийняття спадщини. Необізнаність позивачів із діючим законодавством не є тими об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які у розумінні положення ст. 1272 ЦК України перешкоджали у встановлений законом строк звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Вказують, що викладені в позовній заяві щодо дій нотаріуса, який нібито прийняв у [PERSON] лише копії заяв про відмову від спадщини, щодо наявності боргів [PERSON] в дуже великих розмірах через зловживання азартними іграми та щодо позички [PERSON] грошових коштів [PERSON] для розрахунку з боргами є надуманими, необґрунтованими та не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та разом з іншими обставинами щодо укладення договору міни від 16.04.1999 не є предметом розгляду даної справи. Зазначають, що [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.06.2019 року на 1/12 частку квартири [ADDRESS] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.06.2019 року на 1/12 частку квартири. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 22 травня 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю (унікальний №756/8293/19), за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку (унікальний №756/8687/19) та за позовом [PERSON] , [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської державної адміністрації, Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (унікальний №756/9117/19). В судовому засіданні представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просила позовні вимоги своїх довірителів задовольнити в повному обсязі, натомість у задоволенні вимог [PERSON] , [PERSON] відмовити в повному обсязі. [PERSON] , [PERSON] з представником в судовому засіданні просили у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю та в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину відмовити у повному обсязі, позовні вимоги за власним позовом підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Київської міської ради в особі Київської міської державної адміністрації та Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судові засідання не з`являлися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. В ході розгляду справи встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана у 1995 році [PERSON] . Після смерті [PERSON] в грудні 1995 року, власником квартири став [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.1999 року. 11.10.2000 р. [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] . 25.10.2005 р. позивачі - [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , де фактично проживають до цього часу. У [PERSON] був рідний брат - [PERSON] , якому на праві спільної власності з його малолітньою дочкою від другого шлюбу - [PERSON] - належала квартира [ADDRESS] . 16.04.1999 р. був оформлений договір міни квартир, за яким [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] стала належати квартира [ADDRESS] в частинах 1/3 і 2/3 відповідно. (а.с. 97-98 т.3) Як доводили суду [PERSON] та [PERSON] , що фактично обмін квартир не відбувався, [PERSON] не реєструвався і жодного дня не проживав в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] не реєструвались і жодного дня не проживали в квартирі [ADDRESS] . Вказані обставини вони доводили суду і поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також підтверджували сімейні домовленості по укладенню договору міни. Разом з тим договір міни не є предметом розгляду в межах даної справи. Як убачається з інформаційної довідки Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14.03.2018 року згідно з даними реєстрових книг Бюро кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (1/3 ч), [PERSON] (2/3 ч) на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. від 16.04.1999 № 989 (а.с.13 т.2) У зв`язку з реєстрацією шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.14 т.2) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.26 т.3) після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1262 ЦК України: визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадкоємцями першої черги померлого [PERSON] були його діти [PERSON] , [PERSON] нині [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] [PERSON] , як рідний брат [PERSON] не належить до першої черги спадкоємців померлого [PERSON] . Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України). Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Після смерті [PERSON] , його діти [PERSON] та [PERSON] особисто до нотаріальної контори не надавали заяв про відмову від своїх часток у спадщині на користь дядька [PERSON] , про що вони самостійно зазначили в своєму позові про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, не прийняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. Згідно ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. 30.06.2019 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом складається з 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі договору міни квартир. (а.с. 133 т.3) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 30.06.2019 року державний нотаріус Межинська Н.В. посвідчила, що на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцями зазначеними у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] на Ѕ частку та дочка [PERSON] на Ѕ часту. (а.с.134) Спадщина на яку видане це свідоцтво складається з 1/6 частини спірної квартири, тобто по 1\\12 за кожною. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] (дружина [PERSON] ) належить 1/6 частина спірної квартири, що набута нею як частка у спільній сумісній власності подружжя. (а.с. 11-12 т. 2) Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за померлим [PERSON] , [PERSON] отримала 1/12 частину квартири, а його дочка [PERSON] отримала 1/12 частину. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не довели поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини яка залишилася після смерті їх батька [PERSON] . Необізнаність позивачів із діючим законодавством, яке встановлює порядок прийняття не є тими об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які у розумінні положень ст.1272 ЦК України перешкоджали їм у встановлений законом строк звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На момент смерті [PERSON] його донька [PERSON] була малолітньою. Відповідно до частини 4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( частина 5 ст.1268 ЦК України). Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] , то позивачі [PERSON] та [PERSON] взагалі не указали правову підставу для їх визнання. З огляду на викладене суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. [INFO] помер [PERSON] (а.с.85 т.3) Після його смерті виник спір стосовно квартири [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю (по Ѕ за кожним). У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивачі посилаються на те, що вони зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі, утримують її та відкрито й добросовісно користуються нею. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц. Враховуючи, що позивачі не набули права власності на спірне житлове приміщення, натомість, за життя власника [PERSON] який також був законним представником неповнолітньої на той час [PERSON] набули право користування спірною квартирою і це право ніким не оспорювалося, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачами даним майном не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що у позивачів [PERSON] та [PERSON] відсутні підстави для набуття права власності на спірну квартиру з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, а тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Стосовно вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку суд доходить до наступного висновку. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] в своєму позові не оспорюють, що [PERSON] та [PERSON] були вселені в спірну квартиру за згодою попереднього власника. Разом з тим, суд зазначає, що попередньому власнику належала лише 1/3 частка спірної квартири. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Заперечуючи проти позову [PERSON] , [PERSON] відповідачі [PERSON] та [PERSON] посилалися на відсутність у них іншого житла для проживання. При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] доводила суду, що до реєстрації місця проживання з 1999 року вона з чоловіком - [PERSON] проживала у спірній квартирі, а з 2005 року разом із сином [PERSON] були зареєстровані в ній, тобто відповідачі тривалий час проживають у спірному житлі, сплачували та сплачують витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто [PERSON] та [PERSON] мають тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. Таким чином, у цій конкретній справі, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю, зняття з реєстрації, оскільки тривалий час проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] та [PERSON] законним представником якої до досягнення повноліття була її мати [PERSON] та батько [PERSON] , були обізнані, що не дивлячись на укладення договору міни у 1999 році у спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, а отже, мали можливість з`ясувати підстави такого проживання, а також довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про її відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. У справі, що розглядається, позивачі [PERSON] та [PERSON] які є спадкоємцями померлого [PERSON] , знали про тривале проживання в квартирі [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , як дружина власника частини квартири та як законний представник на той час неповнолітньої [PERSON] - не заперечувала проти проживання та реєстрації у спірній квартирі [PERSON] , [PERSON] з 2005 року після укладення договору міни в 1999 р., тому їх право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації, оскільки відповідачі іншого житла не мають, а відтак внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Спірна квартира не є єдиним можливим місцем проживання [PERSON] та [PERSON] , протилежне судом не встановлено. З урахуванням наведеного, суд також відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Outcome: dismissed