Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовував тим, що він є власником житлового будинку, відповідач є його колишньою дружиною з якою він з 2019 року не проживає у вказаному житлі, оскільки остання разом із дитиною змінила місце проживання та переїхала до своїх батьків в с. Маціорськ. Однак відповідач залишилась зареєстрованою у житловому будинку, участі у спільному господарстві та утриманні домоволодіння не бере. Вважає, що його права, як власника є порушеними, а тому в силу вимог ст. 47 Конституції України, статтей 317, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у вступному слові заяву підтримав з підстав, викладених у ній, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що дійсно з 2019 року вона разом із дитиною змінили місце проживання та переїхали у с. Маціорськ, у зв`язку із припиненням шлюбних відносин із позивачем. На даний час проживає в с. Маціорськ у своєї матері. Позов не визнала лише з тих підстав, що не може зареєструвати своє місце проживання у будинку, де вона на даний час проживає. Також вказала, що вона особисто заяву про реєстрацію свого місця проживання у спірному житловому приміщенні не подавала, таку заяву написав її колишній чоловік [PERSON] . Процесуальні дії у справі 13 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( арк.спр. 6,7). Державна реєстрація права власності проведена 03 квітня 2017 року. З довідки № 632 від 13 травня 2019 року про склад сім`ї, вбачається, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - уповноважений невласник, [PERSON] - син, [PERSON] - мати (арк. спр.10). Відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області 25 березня 2021 року, про що свідчить копії свідоцтва про одруження та копія рішення суду (арк. спр.8, 9). Окрім того даними рішення встановлено, що з листопада 2019 року сторони проживають окремо. Відповідно до акту обстеження на предмет проживання від 26 листопада 2021 року, [PERSON] не проживає в [ADDRESS] , з 03 листопада 2019 року (арк. спр. 11). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та колишнім членом його сім`ї - дружиною [PERSON] , тому на дані правовідносини поширюються положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2018 року та проживали у житловому будинку по [ADDRESS] , належному позивачу [PERSON] . З листопада 2019 року сторони припинили подружні відносини, відповідач [PERSON] добровільно змінила місце проживання та переїхала проживати до своєї матері в [ADDRESS] , колишнього Новоушицького району Хмельницької області. Зазначені обставини повністю визнала відповідач. Відповідно до статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 15 лютого 2021 року у справі 235/2993/19. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника (колишнього члена сім`ї власника) на користування будинком. З врахуванням того, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні більше двох років у зв`язку із добровільною зміною місця проживання та переїзду в домогосподарство своєї матері, тобто має інше постійне житло, спільним побутом з позивачем не пов`язана, не веде з ним спільне господарство, що свідчить про припинення сервітуту, відповідач не має наміру повертатись у спірне житло, про що остання зазначила у судовому засіданні, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідача. Зміна адреси житлового будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] пов`язана із прийняттям 17 липня 2020 року Верховною радою України постанови «Про утворення та ліквідацію районів». Зазначений факт є загальновідомим та доказуванню, в силу вимог частини третьої статті 82 ЦПК України, не підлягає. З огляду на викладені обставини позов необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову у повному обсязі, підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати у виді судового збору в сумі 908 грн.

Outcome: approved