Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось 01.11.2019 року до Ямпільського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.12.2012 року у сумі 94143 гривні 90 копійок, з яких: 85365 гривень 50 копійок заборгованість за кредитом; 3719 гривень 17 копійок заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 100 гривень 00 копійок заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 4459 гривень 23 копійки штраф (процентна складова); 1921 гривня 00 копійок судові витрати у справі. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 05.12.2019 року справу було передано за підсудністю на розгляд до Заводського районного суду міста Миколаєва, до якого справа надійшла 09.01.2020 року. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2020 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, було відкрито провадження у справі. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 50000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із порушенням зобов`язання за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2019 року має заборгованість у сумі 94143 гривні 90 копійок, яка складається з наступного: 85365 гривень 50 копійок заборгованість за кредитом; 3719 гривень 17 копійок заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 100 гривень 00 копійок заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 4459 гривень 23 копійки штраф (процентна складова). 01.12.2020 року позивачем було зменшено розмір позовних вимог та заявлено вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 69798 гривень 76 копійок згідно договору №б/н від 12.12.2012 року. Відповідачем [PERSON] 15.02.2021 року було надано відзив на позовну заяву згідно якої відповідач не заперечував проти повернення заборгованості за тілом кредиту, який йому надано згідно анкети-заяви, проте при визначені розміру заборгованості просив врахувати ті суми проплат за кредитом, які були проведені [PERSON] в добровільному порядку та списані банком без його згоди, оскільки згідно вимог діючого законодавства банк на мав права нараховувати позивачу відсотки та штрафні санкції. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.09.2021 року в порядку ст. 84 ЦПК України було витребувано у АТ КБ «Приватбанк» наступні документи: розгорнутий розрахунок заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] ; дані, що підтверджують розмір кредиту, який було надано [PERSON] , дані щодо застосування вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; дані про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг при укладенні договору з [PERSON] . Документи на виконання ухвали надішли до суду 28.12.2021 року. В судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, в позовній заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 50000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконував, у зв`язку з чим має заборгованість в розмірі 69798 гривень 76 копійок, що підтверджується банківською випискою станом на 19.12.2021 року. Вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам, а також пенею, комісією та штрафами банком, згідно заяви про зменшення позовних вимог від 01.12.2020 року, наразі не заявлені. З огляду на викладене, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником [PERSON] кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, суд вважає, що позовна заява, з урахуванням зменшеного розміру позовних вимог, підлягає задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 69798 гривень 76 копійок. Доводи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, зазначеного висновку суду не спростовують. При цьому суд враховує, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Обов`язок доказування власної правової позиції у справі не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 28.05.2015 року відповідач [PERSON] є учасником бойових дій та на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Судовий збір» звільняється від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року (із змінами) «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено, що коли обидві\~сторони у\~цивільній або\~адміністративній справі\~звільнені від\~оплати судових\~витрат,\~вони компенсуються\~за рахунок\~держави в\~їх фактичному\~розмірі,\~але не\~більше граничних\~розмірів компенсації\~таких витрат\~згідно з\~додатком; компенсація\~судових витрат\~особам,\~які їх\~зазнали,\~здійснюється шляхом\~перерахування коштів\~на їх\~поточні рахунки\~в банківських\~установах; підставою для компенсації судових витрат є судове рішення. За такого витрати, понесені позивачем на сплату судового збору підлягають компенсації за рахунок держави Державною судовою Адміністрацію України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved