Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Представник позивачки адвокат Майко М.В. звернулася з позовом до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя) мотивуючи позов тим, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26.02.2006 року по 17.12.2013 року, який було розірвано на підставі рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 17.12.2013 року №151/986/13-ц. За час шлюбних відносин позивачка була зареєстрована в належному відповідачу на праві власності 1/2 житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року, було встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] до 1/2 житлового будинку у 2009 році було здійснено самовільну прибудову "а3" загальною площею 23,5 кв.м. та прибудову "а4" загальною площею 66,5 кв.м. Загальні її витрати на будівельні матеріали склали суму в розмірі 147 931 гривень 30 копійок. Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 року №151/516/16-ц, яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу майна в задоволенні позову було відмовлено. Цим рішенням позивачка [PERSON] просила визнати на спільну прибудову право спільної власності подружжя та виділити її частину будинку. Судом також встановлено, що дані добудови не набули статусу житлового будинку, оскільки не були зареєстровані в установленому законом порядку. Участь у самовільному будівництві приміщень не дає підстави для відшкодування таких витрат. Представник позивача у позовній заяві зазначає, що позивач раніше зверталася до Чечельницького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя вимагаючи стягнення з відповідача грошової компенсації за неповернуте майно в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя і рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 року №151/425/20 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та стягненню в порядку поділу сумісного майна подружжя на користь позивача грошової компенсації у вигляді відшкодування витрат на будівництво і ремонт було відмовлено. Суд відмову мотивував тим, що оскільки самовільна прибудова була здійснена за спільні кошти подружжя, які були витрачені на будівельні матеріали і які є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл повинен здійснюватися в натурі, тому в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя, а саме вартості будівельних матеріалів витрачених на самовільну прибудову "а3" загальною площею 23,5 кв.м. та прибудову "а4" загальною площею 66,5 кв.м. у розмірі 73 695 (сімдесят три тисячі шістсот дев`яносто п`ять) гривень 65 копійок слід відмовити. Позивачкою на рішення суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу, яку постановою Вінницького апеляційного суду було задоволено частково, рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Суть викладеного у постанові апеляційного суду є те, що суд першої інстанції за результатом розгляду позовних вимог дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про розподіл майна подружжя та стягненню в порядку поділу сумісного майна подружжя на користь позивача грошової компенсації у виді відшкодування витрат на будівництво і ремонт, про те вказав невірні підстави для відмови у позові та не звернув належної уваги на пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі. Ухвалою суду\~ від 09 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подавши до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , в судове засідання не з`явився, подавши до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнають. Просить заяву про застосування строків позовної давності від 03.12.2021 задовольнити та відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя) в зв`язку із застосуванням строків позовної давності. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.247 ЦПК України у\~ разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною третьоюстатті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, другастатті 372 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першоїстатті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно достатті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК Українита визначаючи право спільної сумісної власності подружжяна майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третястатті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьоїстатті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 26 лютого 2006 року по 17 грудня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] видане повторно 07 жовтня 2013 року та рішенням Чечельницького районого суду Вінницької області від 17 грудня 2013 року про розірвання даного шлюбу. 18 грудня 2007 року виконавчим комітетом Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області на підставі рішення від 30.11.2006 року № 143 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 83,0 кв.м., який розташований по [ADDRESS] і який складається із: житлового будинку "А" 60,0 кв.м.; тамбура "а" 22,5 кв.м.; вхідного майданчика "а-1"; погріб "а-під"; літньої кухні "а-2" вбиральні "У" відповідно до якого власником є [PERSON] з часткою власності 1/1. Відповідно до вищезазначеного свідоцтва та витягу № 17092949 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року, яке видане Комунальним підприємством "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентарізації" вищевказаний житловий будинок зареєстрований за номером 21467352 в книзі ФЖ 13 номер запису 1840 за [PERSON] . Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року був здійснений розподіл вищевказаного нерухомого майна як такого, що було придбане (до реєстрації шлюбу з позивачкою [PERSON] ) за час сумісного проживання з [PERSON] і за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що складається із кімнати 1-3, житловою площею 22,6 кв.м., кімнати 1-4 житловою площею 10, кв.м., літньої кухні "а-2"(10 пог. м.), що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав номер витягу 35511014 виданого 17.09.2012 року Комунальним підприємством "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентарізації". Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстраційною службою Чечельницького районого управління юстиції у Вінницькій області на підставі рішення Чечельницького районого суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року за номером 2831088 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 1/2 житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що складається із кімнати 1-3, житловою площею 22,6 кв.м., кімнати 1-4 житловою площею 10,0 кв.м., літньої кухні "а-2"(10 пог. м.). Судом встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] до 1/2 житлового будинку у 2009 році було здійснено самовільну прибудову "а3" загальною площею 23,5 кв.м. та прибудову "а4" загальною площею 66,5 кв.м. Загальні витрати на будівельні матеріали склали суму в розмірі 147 931 грн. 30 коп.. В червні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання об`єктом права сумісної власності подружжя та поділу майна. Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 року №151/516/15-ц в задоволенні позову було відмовлено та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року, у задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна. Крім того представник позивача у позовній заяві зазначає, що позивачка раніше зверталася до Чечельницького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя вимагаючи стягнення з відповідача грошової компенсації за неповернуте майно в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя і рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 року №151/425/20 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та стягнення в порядку поділу сумісного майна подружжя на користь позивача грошової компенсації у вигляді відшкодування витрат на будівництво і ремонт було відмовлено. Суд відмову мотивував тим, що оскільки самовільна прибудова була здійснена за спільні кошти подружжя, які були витрачені на будівельні матеріали і які є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл повинен здійснюватися в натурі, тому в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя, а саме вартості будівельних матеріалів витрачених на самовільну прибудову "а3" загальною площею 23,5 кв.м. та прибудову "а4" загальною площею 66,5 кв.м. у розмірі 73 695 (сімдесят три тисячі шістсот дев`яносто п`ять) гривень 65 копійок слід відмовити. Позивачкою на рішення суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу, яку постановою Вінницького апеляційного суду було задоволено частково, рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Суть викладеного у постанові апеляційного суду є те, що суд першої інстанції за результатом розгляду позовних вимог дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про розподіл майна подружжя та стягнення в порядку поділу сумісного майна подружжя на користь позивача грошової компенсації у виді відшкодування витрат на будівництво і ремонт, про те вказав невірні підстави для відмови у позові та не звернув належної уваги на пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі. Згідно з частиною першоюстатті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). За приписами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Системний аналіз змісту зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. У разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, перебіг позовної давності переривається саме в день пред`явлення такого позову і перебіг позовної давності починається заново з наступного за ним дня. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 715/1200/17. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (зазначено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, наявність підстав, передбачених статтею 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення позову по суті заявлених у цій справі вимог, які б дозволяли зробити висновок про дотримання представника позивача адвоката Майко М.В. в інтересах позивачки [PERSON] при поданні позову визначеного законом строку позовної давності, судом не встановлено. За таких обставин, звернувшись до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/4 частину цього майна, а також здійснення його розподілу в червні 2015 року, який розглянутий судом по суті, [PERSON] перервала позовну давність у цьому спорі, проте пред`явлення нової вимоги до суду до [PERSON] про стягнення грошових коштів (грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя) здійснено поза межами трирічної позовної давності, тобто з пропуском строк звернення до суду із цим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі, що унеможливлює задоволення позову саме з цієї підстави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Сторона відповідача, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, фактично ототожнює його зі строком позовної давності про поділ майна подружжя після його розірвання. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимогист. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed