Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Дуня В.В., звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою квартира [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що була отримана позивачкою від ТОВ «Континентбуд» за №33/6 за Довідкою, серія та номер: б/н виданий 30.09.2013 ТОВ «Континентбуд» та за Актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 33/6, виданий 30.09.2013 ТОВ «Континентбуд» - [PERSON] , технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 13.02.2014 ТОВ Проектний дім» (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.06.2021 у справі № 754/5890/20). На момент подання позову відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі за згодою власника житла, однак відповідачка в квартирі не проживала, вона проживає в Російській Федерації, особистих речей відповідачки в квартирі немає, будь-яких витрат на утримання вказаної квартири не несе та не є членом сім`ї позивачки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.08.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначене на 21.10.2021. Судове засідання 21.10.2021 відкладено на 01.12.2021 у зв`язку з першою неявкою відповідачки. У судове засідання 01.12.2021 позивачка та представник позивачки з`явились. У розгляді справи оголошено перерву до 20.01.2022. У судове засідання 20.01.2022 позивачка та представник позивачки з`явились. Представником позивачки подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , (посвiдка на постійне проживання в Україні серія [NUMBER] ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою квартира [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку. Вказана заява прийнята судом. Позивачка та представник позивачки підтримали позовні вимоги, з урахуванням уточнень та просили їх задовольнити. Відповідачка до суду не з`явилася, від неї не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідачка повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу її зареєстрованого місця проживання, проте судові повістки повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки, яка повідомлена належним чином та не повідомила суду причини своєї неявки. Оскільки відповідачка про розгляд справи повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву не подала та не повідомила причини його неподання, а також те, що зі сторони позивача не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.06.2021 у справі №754/5890/20 позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Континентбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва задоволено. Визнано за [PERSON] майнове право (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на однокімнатну квартиру [NUMBER] , що була отримана позивачем від ТОВ «Континентбуд» під [NUMBER] за Довідкою, серія та номер: б/н виданий 30.09.2013 ТОВ «Континентбуд» та за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер:33/6, виданий 30.09.2013 ТОВ «Континентбуд» - [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 13.02.2014 ТОВ «Проектний дім», - загальною площею 51,9 кв.м., що знаходиться на 6 поверсі секції [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру за адресою квартира [ADDRESS] зареєстровано 21.01.2016. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 68362613 від 26.08.2021 за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30.07.2019 по теперішній час. Позивачка в судовому засіданні вказала, що оформила право власності на квартиру після смерті чоловіка в 2014 році, відповідачка ніколи не проживала в квартирі, навіть ніколи в ній не була. Відповідачка приїхала в 2019 році один раз, позивачка зареєструвала її в квартирі, адже сподівалася, що відповідачка буде з нею проживати, але відповідачка поїхала і на даний час зв`язку з нею немає. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Матеріалами справи підтверджується право власності позивачки на квартиру [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивачки та проживає в будинку [ADDRESS] 7 років . Свідок зазначила, що [PERSON] не знає і вона ніколи в квартирі не проживала. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивачки та зазначає, що позивачка проживає в квартирі сама, приходить до неї онук, більше нікого не бачила. [PERSON] свідок ніколи не бачила. Факт непроживання відповідачки у вказаній квартирі підтверджується довідкою ОСББ «Стар Скай» від 20.08.2021, що видана [PERSON] , в тому що вона дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] , та сплачує комунальні платежі на рахунок ОСББ у повному обсязі. Зареєстрована за цією адресою [PERSON] , [INFO] (посвідка [NUMBER]), у вказаній квартирі, період з 2013 р. по теперішній час не мешкала. Довідка підписана управителем ОСББ [PERSON] . За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивачка належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, а, отже, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved