Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У вересні 2021 року заявник звернулася до суду з даною заявою, в якій просила суд ухвалити рішення про встановлення факту належності їй заповіту, складеного 11 січня 2019 року [PERSON] , [INFO] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тюріною Валерією Броніславівною, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 9. Заяву мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . За життя останній склав заповіт, яким заповів заявниці [PERSON] все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, те, що належатиме йому на день смерті, і на що він за законом матиме право. Вказаний заповіт був посвідчений 11 січня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Тюріною В.Б. Заявниця зазначає, що з метою оформлення спадщини вона звернулася до нотаріуса та за її заявою нотаріусом було заведено спадкову справу. Однак, після сплину відведеного законом строку для прийняття спадщини та вивчення поданих нею документів приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що спадкодавець [PERSON] склав заповіт на ім`я його племінниці [PERSON] , якою не подано нотаріусу документів на підтвердження родинних стосунків з померлим. Заявник зазначає, що вказівка в заповіті про її родинні відносини із спадкодавцем як «племінниця» є юридичною помилкою, пов`язаною із тим, що тривалий час вона доглядала за померлим [PERSON] та була для нього найближчою особою, яка його підтримувала, що і вплинуло на його рішення визначити саме її єдиною спадкоємицею. Посилається на те, що неточність у заповіті не створює подвійного розуміння волі заповідача, оскільки по тексту заповіту достатньо інших даних, які вказують на дійсне волевиявлення спадкодавця щодо неї як його спадкоємиці. У зв`язку із тим, що в заповіті вказано «племінниця», тому вона не може реалізувати свої права на оформлення спадщини, що змушує її звернутися до суду з даною заявою. З огляду на зміст наявної відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину, тому належне оформлення спадщини залежить від встановлення такого юридичного факту як належність саме [PERSON] заповіту як правовстановлюючого документу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2021 року у даній справі відкрито провадження. Заявник в судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Зазначила, що вона є племінницею померлої дружини спадкодавця, останньому за життя допомагала по дому та доглядала його до останніх його днів життя. Спадкоємицею майна вказав лише її, діти від першого шлюбу померлого дідуся, ним не опікувались, приїхали лише на його поховання. Зазначила, що на спадщину вони не претендують. Пояснила, що документи які підтверджують родинний зв`язок відсутні, а тому вона звернулася до суду з вказаною заявою. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася. Між тим, на адресу суду направила заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, то [PERSON] помер [INFO] у місті Києві, що підтверджено Свідоцтвом про його смерть Серія [NUMBER] виданим 04 червня 2020 року. Між тим, за життя, а саме 11 січня 2019 року [PERSON] склав заповіт, зі змісту якого вбачається, що останній все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, те , що належатиме йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів його племінниці гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Вказаний заповіт було посвідчено тим же нотаріусом Тюріною В.Б. 11.01.2019 року та зареєстровано в реєстрі за №9. Як вбачається із матеріалів справи, заявник 16 червня 2020 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тюріної В.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.02.2021 року. Вказана постанова мотивована приватним нотаріусом тим, що заявником не надано документів на підтвердження факту родинних стосунків із спадкодавцем та документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно на ім`я спадкодавця - гр. [PERSON] із посиланням на вимоги п.5.16 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, затверджених наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, у відповідності до яких якщо в заповіті зазначені родинні відносини спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус перевіряє документи, що підтверджують факт родинних відносин, та за бажанням спадкоємців зазначає про родинні відносини у свідоцтві про право на спадщину за заповітом. Також, постанова вмотивована тим, що заявником не надано документів, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, щодо якого подано заяву про прийняття спадщини та видачі свідоцтва, що є наслідком відмови у видачі свідоцтва про спадщину на нерухоме майно у відповідності до вимог п.4.18 Глави 10 Розділу 2 вказаного Порядку. Звертаючись до суду з даною заявою заявник посилається на те, що приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із тим, що нею не надано нотаріусу документів на підтвердження родинних стосунків з померлим [PERSON] , а тому вона не може реалізувати свої права на оформлення спадщини. Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до п.п.1,6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин та належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Між тим, підстав для встановлення факту належності заявниці [PERSON] заповіту, складеного [PERSON] , суд не вбачає, оскільки сам по собі такий заповіт не є правовстановлюючим документом та є складеним спадкодавцем, що унеможливлює встановлення його належності заявниці за умовами п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України. За умовами ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (вимоги ст.1234 ЦК України). Згідно вимог ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. З аналізу змісту вказаних норм матеріального права у сукупності вбачається, що заповіт видається виключно заповідачем на випадок своєї смерті, який може висловити у ньому розпорядження/волевиявлення як про призначення спадкоємців, так і про позбавлення їх права на спадкування. Крім того, за п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України встановити факт належності правовстановлюючих документів особі можливе лише коли прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження такої особи, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Між тим, таких обставин у матеріалах не вбачається, як і не містить сама заява таких підстав для її задоволення. Відтак, у встановленні факту належності заявниці [PERSON] заповіту слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог. Посилаючись на ч.2 ст. 315 ЦПК України, заявник просила суд встановити факт належності їй заповіту складеного [PERSON] 11 січня 20219 року та посвідченого приватним нотаріусом Тюріною В.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 9. Також, вимогами ч.2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Абзацом 1 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення: заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Між тим, як встановлено судом та підтверджено самою заявницею, остання не зверталася до суду з метою захисту свого порушеного права та інтересів, а саме не оскаржувала до суду постанову приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тюріної Валерії Броніславівни про відмову у вчинені нотаріальної дії від 02 лютого 2021 року в частині необхідності підтвердження нею факту родинних стосунків із спадкодавцем або не наданням документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно на ім`я спадкодавця, хоча таке право нотаріусом було їй роз`яснено. Тому, враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення не підлягає до задоволення за безпідставністю вимог та неможливістю розгляду вказаного спору в порядку встановлення факту належності правовстановлюючого документу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed