Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

20 жовтня 2021 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позиції позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2019 року помер [PERSON] - батько позивача. Після його смерті відкрилась спадщина на наступне майно: житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адерсою: [ADDRESS] . 12 листопада 2020 року Державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровською нотаріальною конторою Хорошманенко Н.С. було видано свідоцтво про право на спадщину на вищенаведене майно та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. В подальшому, отримавши довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб в Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур позивач дізнався, що в успадкованому будинку зареєстрована невідома йому особа - [PERSON] (відповідач по справі) [INFO] . У відповідності до довідки, батько позивача зареєстрував відповідача 02.05.2019 року. Проте, жодна особа, яка спілкувалась при житті з батьком позивача не можуть надати будь-яких пояснень про те, хто такий [PERSON] , оскільки, починаючи від дати реєстрації, його ніхто в очі не бачив. Також, [PERSON] не є родичем ані покійному батьку, ані позивача. Жодних комунальних платежів він ніколи не сплачував та разом з покійним батьком не мешкав. В подальшому позивач має на меті здійснити продаж житлового будинку, проте зареєстрований в будинку невідомий чоловік, заважає вільно розпоряджатися майном, що знаходиться у приватній власності позивача (а.с. 2-4). ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 08.11.2021 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 06 грудня 2021 року (а.с. 18). Ухваломи Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2021 року та 06.12.2021 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.23, 28). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що йому невідомо хто такий [PERSON] , він успадкував цей будинок після смерті батька. Представник позивача адвокат Кіряхно О.В. 12.01.2022 року електронною поштою надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити (а.с.32-33). Відповідач відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило, відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи містяться конверт на адресу відповідача, повернутий поштою з відміткою «не проживає» (а.с.25). Суд повідомляв відповідача про судові засідання, шляхом надання оголошення на сайті « Судова влада України» (а.с. 30-31). В судове засідання, призначене на 12 січня 2022 року, відповідач не з`явився, у зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст. 280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Представник третьої особи Адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки. Під час розгляду справи судом заслухано позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 12.01.2022 проголошену вступну та резолютивну частину рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.2020, спадкоємцем майна (житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 53,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ) [PERSON] , померлого, відповідно до свідоцтва про смерть ~ вересень 2019, є його син [PERSON] (а.с.7,8). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 12.11.2020 року за [PERSON] зареєстровано права власності на житловий будинок загальною площею 53,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається з копії довідки №705 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 22 лютого 2021 року, за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: власник [PERSON] (позивач) та [PERSON] (зареєстровано 02.05.2019 року) (а.с. 9). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.02.2020 року, сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] своїми підписами засвідчили, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] фактично не проживає починаючи з 02 травня 2019 року (а.с. 10). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16. Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 947/14605/20. В той же час, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є родичем позивачу [PERSON] , комунальні платежі не сплачує та ніколи не проживав у будинку, а відтак створює перешкоди позивачу у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном, суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, задоволення позову - судовий збір покладається на відповідача. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved