Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовним вимог позивач посилається на те, що їй на підставі договору дарування від 20 серпня 2001 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . У квартирі зареєстрована її дочка, відповідач по справі, яка за зазначеною адресою не проживає з грудня 2019 року. Факт реєстрації відповідача у квартирі створює позивачу перешкоду у реалізації її прав користування та розпорядження належним майном. Тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Позивачу на підставі договору дарування від 20 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шаульською Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №1551, належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в Новомосковському бюро технічної інвентаризації 12 вересня 2001 року. Згідно довідки № 204 від 17 серпня 2021 року за вих. №2 виданою головою правління ЖСК «8-е Марта», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи - [PERSON] , [PERSON] . З акту від 25 серпня 2021 року складеного комісією у складі голови правління ЖСК «8-е Марта» та сусідів, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з грудня 2019 року. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Оскільки відповідач зареєстрована у житловому приміщенні як член сім`ї власника, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК України. Так, у відповідності до ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наданих позивачем доказів судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з грудня 2019 року, а лише зареєстрована в ній. Зважаючи на вищевикладені норми законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за вищезазначеною адресою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved