Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

13 жовтня 2021 року позивач звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовом, в якому просить: -визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі за №660 від 08.09.2014 між [PERSON] та Ободівською сільською радою Гайсинського району Вінницької області про поновлення договору оренди землі №660 від 08 вересня 2014 року, яка має кадастровий номер: 0524183900:01:004:0409, площу: 30,7441 га, комунальної форми власності, яка розташована на території Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області; -стягнути усі судові витрати з відповідача на користь позивача за результатами розгляду цієї справи. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та ГУ Держземагенства у Вінницькій області 08.09.2014 укладено договір оренди землі №660 строком на 7 років, дата закінчення терміну договору 07.09.2021 з правом пролонгації. 17.12.2014 зазначений договір оренди землі зареєстровано, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. На виконання п. 8 Договору оренди землі №660 від 08.09.2014, 15.07.2021 позивач звернувся із заявою до Ободівської сільської ради з проханням надати йому дозвіл на поновлення договору оренди земельної ділянки, яка має кадастровий номер: 0524183900:01:004:0409, площу 30,7441 га, комунальної форми власності, яка розташована на території Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. Однак, рішення відповідач не прийняв, що вказує про його бездіяльність. Відповідач не повідомив позивача про небажання продовжувати договірні відносини, навпаки з долучених доказів вбачається, що був проект рішення про продовження договору оренди земельної ділянки, однак рішення не було прийнято, оскільки депутати утримались від прийняття відповідного рішення. У зв`язку із наведеним вище, враховуючи, що після спливу строку орендар відкрито користується земельною ділянкою, відповідач не висловив заперечення відносно такого користування, однак ухиляється від підписання додаткової угоди, виникла необхідність звернутися до суду з позовом про визнання укладеною додаткової угоди, оскільки такі позовні вимоги будуть належним способом захисту прав та інтересів позивача. Відповідач своїм правом подати відзив на позовну заяву скористався та зазначив, що після набрання чинності (20.01.2020) Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким були внесені зміни до Закону України «Про оренду землі», в законодавстві щодо оренди землі були розмежовані поняття «поновлення договору оренди землі» та «продовження договору оренди землі на новий строк». Згідно зі ст. 32-2 Закону України «Про оренду землі» поновлення договорів оренди землі здійснюється в порядку, передбаченому ст. 126-1 Земельного кодексу України, якою передбачено, що умова щодо поновлення договору не може встановлюватися в договорі оренди землі щодо земельних ділянок державної та комунальної власності. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Вказана норма визначає право орендаря на переважне укладення договору оренди землі на новий строк, проте вона не зобов`язує орендодавця поновити строк дії договору, а рішення органу, що здійснює передачу земельних ділянок у власність або користування має бути прийняте у випадку укладення договору. Щодо відмови у продовженні строку дії договору Закон України «Про оренду землі» не передбачає обов`язкового винесення саме рішення. Відповідач зазначив, що норма ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яка передбачала, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з 16.01.2020 втратила чинність відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству». Клопотання [PERSON] розглянуте 27.09.2021 на 23 сесії Ободівської сільської ради 8 скликання, за наслідками голосування рішення щодо поновлення договору оренди чи укладення договору на новий строк депутатський корпус не прийняв ніякого рішення так як, «за» проголосували - 3, проти - 0, утрималися - 14, про що повідомлено заявника. Оскільки рішення про продовження строку договору про поновлення договору оренди землі [PERSON] не було прийняте, тому відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір вважається припиненим. Відповідь на відзив не надходила. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті на 11 год. 00. хв. 21 січня 2022 року. Представник позивача - адвокат Корнійчук С. А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить вимоги задовольнити. Додатково акцентував увагу суду на тому, що земельна ділянка використовувалася відповідно до умов договору від 08.09.2014 за цільовим призначенням, орендна плата вносилась своєчасно, орендар вчасно звернувся з клопотанням і додатковою угодою до орендодавця, відповідачем підготовлено проект рішення, що свідчить про відсутність перешкод для поновлення дії договору шляхом укладення додаткової угоди, натомість відповідач допустив порушення чинного законодавства України і самоутримався від прийняття рішення, що в свою чергу спричинило порушення принципу правової визначеності для добросовісного орендаря. Представник позивача зазначив, що земельне законодавство вказує на добропорядність органу місцевого самоврядування. Разом з тим, жодних звернень відповідача про небажання поновити договір оренди землі не було, натомість надано копію рішення про поіменне голосування депутатів, з якого випливає, що 14 осіб утримались від голосування, в той час як, на думку представника позивача, законодавство не надає можливості депутатам утримуватися від прийняття рішень, адже вони не можуть відступати від нормативно-правових актів. Представник Ободівської сільської ради Ременюк К. В. проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві. Додатково зазначив, що безумовно орган місцевого самоврядування зобов`язаний дотримуватися вимог НПА, але сільська рада є колегіальним органом і має свою думку щодо розпорядження земельними ділянками, які розташовані на території Ободівської сільської ради. Представник відповідача висловився про те, що постійна депутатська комісія з питань земельних відносин, навколишнього природного середовища, екології та благоустрою, яка діяла в межах закону, погодила та підготувала проект рішення про поновлення договору оренди землі №660 від 08.09.2014, в той же час, рішення за результатами розгляду заяви позивача не було прийнято. Також представник відповідача зазначив, що комісія з питань земельних відносин, навколишнього природного середовища, екології та благоустрою готує проект рішення та передає його на розгляд ради, а законодавством України передбачено право депутатів утриматися від голосування, що свідчить про припинення договору оренди землі з позивачем, адже депутати мають думку щодо іншого використання земельної ділянки. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Судом встановлено, що 08.09.2014 між [PERSON] та ГУ Держземагенства у Вінницькій області укладено договір оренди землі №660. 17 грудня 2014 року зазначений вище договір оренди землі було зареєстровано державним реєстратором реєстраційної служби по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області Єпіфановим О. В., що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Об`єктом оренди, відповідно до п. 2 Договору, є земельна ділянки, яка має кадастровий номер: 0524183900:01:004:0409, площею 30,7441 га, що розташована на території Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. Відповідно до п. 8 зазначеного вище Договору його укладено строком на 7 років, дата закінчення терміну договору 07.09.2021. Цим же пунктом визначено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до Закону №1423-ІХ від 28.07.2021, який набрав чинності з 27.05.2021, вказано, що договори оренди землі зберігають свою чинність, а права та обов`язки за такими договорами переходять до відповідних територіальних громад. 15.07.2021 [PERSON] звернувся із заявою до Ободівської сільської ради із проханням надати йому дозвіл на поновлення договору оренди земельної ділянки, яка має кадастровий номер: 0524183900:01:004:0409, площею 30,7441 га, комунальної форми власності, яка розташована на території Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. Рішення відповідачем не прийнято. 31 серпня 2021 року представник позивача, адвокат Корнійчук С. А. звернувся із заявою розглянути на сесії Ободівської сільської ради заяву позивача про пролонгацію договору оренди земельної ділянки. Відповідачем рішення не було прийнято, в зв`язку з тим, що депутати утримались, що на думку позивача вказує на бездіяльність відповідача. Правовідносини щодо оренди земельних ділянок, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються насамперед Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України. Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється, зокрема, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтями 6, 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору, насамперед, передбачає непримустиміть примусу щодо вступу у договірні відносини та можливість вільного вибору особою, яка бажає укласти договір, майбутнього контрагента, а також можливість сторін вільно визначати умови (зміст) договору, який вони укладають. Відповідно до вимог ч.1 ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Частиною 2 ст. 792 Цивільного кодексу України також встановлено, що відносини по найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Відповідно до ст.777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється. Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків. Отже, для застосування ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект договору; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст.3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору. Як встановлено вище, 08.09.2014 укладено договір оренди землі площею 30,7441 га з терміном до 07.09.2021. З заявою про продовження строку договору оренди позивач звернувся 15.07.2021. До заяви позивачем було надано всі передбачені Законом України «Про оренду землі» та Земельним кодексом України документи, в тому числі додаткову угоду, що не заперечується представником відповідача. Таким чином, позивачем дотримано вимоги умов договору оренди землі від 08.09.2014 №660 в частині зобов`язання повідомити орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. Представник позивача посилається на те, що з боку Ободівської сільської ради було допущено бездіяльність, а саме депутати утримались від прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача, і відповідач не надав жодних заперечень щодо поновлення договору оренди землі орендарю, тож він продовжував користуватись орендованою земельною ділянкою та користується нею по даний час. Також, [PERSON] враховуючи зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі скористався правом оскарження в суді. Судом встановлено, що заяву [PERSON] від 15.07.2021 та заяву адвоката Корнійчука С. А. (в інтересах [PERSON] ) від 03.09.2021 Ободівською сільською радою на засіданні 23 позачергової сесії 8 скликання розглянуто 27.09.2021, однак рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки №660 від 08.09.2014 не прийнято у зв`язку з тим, що з присутніх 17 депутатів «за» проголосувало 3 особи, а 14 осіб утрималися. Вказані дії відповідача її представник аргументує, зокрема, нововведеннями в законодавстві, а саме доповненням Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» №340-IX від 05.12.2019 Закону України «Про оренду землі» статтею 32-2 та Земельного кодексу України статтею 126-1, які визначають порядок поновлення договорів оренди землі та які набрали чинності 16.07.2020. А також вказує на те, що норма ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яка передбачала, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з 16.01.2020 втратила чинність. Проте, суд такі доводи представника відповідача не приймає до уваги, оскільки абзацом 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» встановлено, що правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення». Щодо доводів відповідача наведених у відзиві про те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким були внесені зміни до Закону України «Про оренду землі», в законодавстві щодо оренди землі були розмежовані поняття «поновлення договору оренди землі» та «продовження договору оренди землі на новий строк», суд зазначає таке. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у п.29 постанови від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (провадження №12-4гс21) констатувала, що враховуючи, зокрема, внесені згідно із Законом N 340-IX зміни до Закону N161-XIV (доповнення його статтею 32-2 "Поновлення договорів оренди землі" та викладення статті 33 у новій редакції з назвою "Переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк") і до Земельного кодексу України (далі - ЗК України; доповнення його статтею 126-1 "Поновлення договору оренди землі, договору про встановлення земельного сервітуту, договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови"), вважає, що відсутні вагомі підстави для відступу від її висновку стосовно застосування частини шостої статті 33 Закону N161-XIV у редакції, яка існувала до її зміни згідно із Законом N 340-IX. Процедура поновлення договору оренди землі та процедура укладення такого договору на новий строк справді мали би відрізнятися, причому у разі поновлення договору мав би існувати спеціальний порядок державної реєстрації права оренди на новий строк. Але стаття 33 Закону N161-XIV до зміни її редакції згідно із Законом N340-IX вимагала від орендаря саме для поновлення договору оренди землі завчасно надіслати орендодавцеві повідомлення про таке поновлення з проєктом відповідної додаткової угоди, а спеціального порядку державної реєстрації права оренди на новий строк законодавство не передбачало. Стосовно доводів представника відповідача про те, що неприйняття рішення про поновлення договору оренди №660 від 08.09.2014 свідчить про припинення договору оренди землі з позивачем, адже депутати мають думку щодо іншого використання земельної ділянки, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар. Наявність в даному випадку завчасного письмового повідомлення орендарем про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, свідчить про добросовісність орендаря та завчасну обізнаність орендодавця про такий факт, натомість небажання орендодавця продовжувати договірні відносини щодо оренди землі, потребувало від нього направлення орендареві листа-повідомлення про таке рішення. Тобто, при поновленні договору оренди з підстав, визначених ст.33 Закону України «Про оренду землі», в обов`язковому порядку має бути висловлена беззаперечна згода орендодавця на поновлення договору оренди. Переважне право орендаря може бути реалізоване за умови дотримання процедури, передбаченої вказаною нормою, й лише за наявності волевиявлення орендодавця на продовження договору оренди землі. Інакше кажучи, відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як його мовчазну згоду на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені у ньому раніше. Але таке поновлення обов`язково оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, а у разі якщо орендодавець цього не робить, - у судовому порядку за вимогою про визнання укладеною додаткової угоди та з фіксацією її повного тексту у резолютивній частині рішення суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справах N 313/350/16-ц і N 159/5756/18). Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №126/2527/19 (провадження №61-10973св21). Судом враховується, що після направлення відповідачу заяви з додатковою угодою про намір скористатися переважним правом оренди, відповідачем не вчинялись будь-які дії, які свідчили б про виявлення орендодавцем незгоди у поновленні договору оренди, направленої орендарю у місячний строк до закінчення строку його дії. При цьому зі змісту листа №1299 від 30.09.2021 адресованого адвокату Корнійчуку С. А. з поіменним голосуванням 23 позачергової сесії Ободівської сільської ради 8 скликання, випливає, що відповідачем не наведено беззаперечної незгоди про поновлення договору оренди земельної ділянки №660 від 08.09.2021, а лише надано відповідь на звернення. Наведені обставини не спростовані представником відповідача під час розгляду справи. Зі слів сільського голови Ременюка К. В. іншим шляхом про небажання поновлення договору оренди землі позивач не повідомлявся. В п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, констатовано, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). Наведені обставини спростовують доводи відповідача наведені у відзиві про те, що норма ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначає право орендаря на переважне укладення договору оренди землі на новий строк, проте вона не зобов`язує орендодавця (в даному випадку - Ободівської сільської ради) поновити строк дії договору, а рішення органу, що здійснює передачу земельних ділянок у власність або користування має бути прийняте у випадку укладання договору, а щодо відмови у продовженні строку дії договору Закон України «Про оренду землі» не передбачає обов`язкового винесення саме рішення. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про прийняття відповідачем ані рішення щодо відмови у продовженні строку дії договору оренди землі, як ненормативного акту індивідуального характеру, ані листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, як того вимагає ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Враховуючи наведені вище обставини, на думку суду, переважне право на укладення договору оренди землі у [PERSON] не припинилося, оскільки орендодавцем не виявлено незгоди у поновленні договору оренди, направленої орендарю у місячний строк до закінчення строку його дії. При вирішенні спірних правовідносин щодо поновлення договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди землі, як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків на новий строк, обов`язковість укладення якої передбачена положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі", належним способом захисту порушеного права є визнання укладеною додаткової угоди з викладенням її змісту у резолютивній частині судового рішення. Наведений висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 01.09.2021 справа № 548/1244/18. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), від 29 травня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс20) і від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21). Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Позивачем заявлені позовної вимоги про визнання укладеної додаткової угоди до договору оренди №660 від 08.09.2014, проте не заявлено про викладення її змісту у резолютивній частині судового рішення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що переважне право позивача порушено і воно підлягає відновленню в обраний ним спосіб з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України. Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат суд зазначає таке. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати з вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат. Разом з тим, представник позивача до закінчення судових дебатів у справі зробив заяву про те, що докази на підтвердження розрахунку суми судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Отже,питання про розподіл судових витрат, відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України буде розглянуто в судовому засіданні.

Outcome: approved