Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Потапенка С.Ю. звернулась до суду з позовом до ПАТ «ФІДОБАНК», ТОВ «НЕО СОЛАР» про визнання договору недійсним, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй стало відомо про укладення між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «НЕО СОЛАР» 27 лютого 2019 року укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який суперечить змісту частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки за своєю юридичною природою є договором факторингу, а також порушує її права і свободи, гарантовані Конституцією України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним та скасуванню на підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України. Одночасно з позовом до суду подано заяву про забезпечення позову, а саме: заборонити ТОВ «НЕО СОЛАР» вчиняти будь-які дії щодо заставного майна (квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] ). Ухвалою судді від 10 червня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі. Від представника відповідача ТОВ «НЕО СОЛАР» адвоката Попової М.В. надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, як необґрунтованого. Позивач правом на відгук не скористалася. Від представника відповідача ТОВ «НЕО СОЛАР» адвоката Попової М.В. надійшла заява про розгляд справи без участі представника. У судове засідання сторони не з`явились. Ухвалою від 03 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Заслухавши сторони, дослідивши наявні у справі докази та інші матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до такого висновку. 29 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ЕРСТЕ БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК») та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/0398/18/06046 (із змінами та доповненнями до нього). На виконання умов вказаного договору, між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 29 жовтня 2007 року № 014/0398/18/06046. Предметом Договору іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК». 04 лютого 2019 року ПАТ «ФІДОБАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виставлено на продаж кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 10 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою. За результатами електронних торгів 27 лютого 2019 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «НЕО СОЛАР» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За цим договором набуто право вимоги, зокрема, за Кредитним договором від 29 жовтня 2007 року № 014/0398/18/06046, укладеного між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 Цивільного кодексу України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 Цивільного кодексу України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 Цивільного кодексу України). У позовній заяві позивач стверджує, що оспорюваний договір за своїм змістом не відповідає юридичній природі договору відступлення права вимоги, а є договором факторингу, оскільки фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі відповідачу «НЕО СОЛАР» грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідач «НЕО СОЛАР» як новий кредитор набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги і ціною вимоги. Разом з цим, позивач не вказує які її права чи законні інтереси були порушені, невизнані або оспорювані, укладеним Договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27 лютого 2019 року, відновлення яких відбудеться у разі визнання судом правочину недійсним. Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Цивільного процесуального кодексу України). За приписами частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (абзац другий частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (стаття 203 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Тобто, згідно з зазначеними нормами Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення прозову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Обираючи спосіб судового захисту, як визнання оспорюваного правочину недійсним, позивач, який є зацікавленою особою, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права чи інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У відповідності до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed