Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1808,09 доларів США, що за курсом 26.10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.11 2021 року складає 47191,15 грн., за кредитним договором №ZRH0GF00612935 від 12.07.2005 року. При цьому посилається на те, що 12.07.2005р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 26160,00 доларів США на термін до 11.07.2025 року. Умови договору відповідач не виконував належним чином, щомісячно кредит не погашав, рішенням суду з нього стягнуто на користь позивача заборгованість за вказаним договором, а тому за період з 28.11.2016 року по 12.11.2021 року утворилась заборгованість в сумі 1808,09 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 02.12.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Представник відповідача надав до суду відзив, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.07.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ZRH0GF00612935, за яким останній отримав кредит в розмірі 26160,00 доларів США на термін до 11.07.2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦПК України). Статтею 525 ЦК заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 27.11.2016 року позивач звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.09.2019 року по справі №295/15180/16-ц, стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору ZRH0GF00612935 від 12.07.2005р. 13348,99 дол. США, що еквівалентно 342134 грн. 61 коп. за курсом НБУ станом на 14.11.2016 року. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву заявляє про сплив загального строку позовної давності та посилається на правові наслідки такого спливу, як на підставу для відмови в задоволенні позову. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач визначив період для стягнення 3% річних із 28 листопада 2016 року по 12 листопада 2021 року, а з позовом до суду звернувся 01 грудня 2021 року, тому задоволенню можуть підпадати тільки нарахування 3% річних за період з 01.12.2018 року по 01.12.2021 року. З огляду на те, що в наданому позивачем розрахунку заборгованості не відображені всі дані по динаміці зменшення кредиторської заборгованості, суд позбавлений можливості визначити, яка саме сума 3% річних підлягає до задоволення. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 28.11.2016 року по 30.11.2018 року не підлягають до задоволення у зв`язку із спливом строку позовної давності. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використосуватися в Україні у випадках в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Аналіз положень ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави вважати, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Предметом позову є стягнення 1808,09 доларів США, в той час, як національну валюту позивач використовує як еквівалент. Разом з тим, отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Тобто необхідно застосовувати курс гривні до долара США помісячно, а не одноразово за весь період на помент подання позову. Незважаючи на наявність правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач помилково визначив предметом позову суму іноземної валюти, у той час як предметом позову у даному випадку може бути виключно національна валюта України у відповідному розмірі. Враховуючи вищенаведене позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed