Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . В цьому будинку зареєстровані, крім позивача, її син [PERSON] , онука [PERSON] та колишня невістка [PERSON] . Сімейне життя сина позивача з відповідачем не склалося, в кінці вересня 2020 року відповідач забрала з будинку свої речі та разом з дочкою [PERSON] переїхала проживати за іншою адресою. Шлюб [PERSON] та [PERSON] був розірваний 05.02.2021 року. Відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку понад один рік, не сплачує комунальні платежі, в утримані житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має, однак добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає, чим створює позивачу як власнику житла перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном. Позивач перешкод відповідачу в користуванні житлом не чинила, відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання. Внаслідок реєстрації відповідача в будинку позивача остання не може оформити житлову субсидію на опалювальний період, оскільки її розрахунок здійснюється з доходів всіх зареєстрованих осіб. Викладене стало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом. Правом подання відзиву відповідач не скористалася, була обізнана про наявність в провадженні суду цієї справи, що вбачається з матеріалів справи. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду у загальному позовному провадженні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Пономаренко Д.Ю. в судове засідання не з`явились, [PERSON] надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач під час підготовчого провадження у справі жодного разу в судове засідання не з`явилася, неодноразово подавала до суду заяви про відкладення судового засідання з різних підстав. Так само, відповідач не з`явилася у судове засідання під час розгляду справи по суті, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] , виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 23.12.2008 року №3123 (а.с.5-6). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №78076 від 22.10.2021 року в будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 04.07.2017 року по теперішній час (а.с.40). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2021 року у справі №127/27206/20 (а.с.14). З довідки Квартального комітету (комітету мікрорайону) «Димитрівський» від 08.06.2021 року №305 вбачається, що в будинку [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Зареєстровані [PERSON] та [PERSON] не проживають за цією адресою з жовтня 2020 року (а.с.18). Викладені обставини свідчать про те, що з жовтня 2020 року відповідач у житловому будинку не проживає, ним не цікавиться, участі в його утриманні не бере, речі повсякденного використання [PERSON] у будинку відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинить. Крім того, в заявах про відкладення судового розгляду відповідач зазначала адресу свого фактичного місця проживання в [ADDRESS] . Суд знаходить обґрунтованою вимогу позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на житловий будинок згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач більше року не проживає за місцем реєстрації без поважних причин (протилежного судом не встановлено), ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність у неї інтересу до житла, добровільно обрала своїм житлом житло відмінне від адреси реєстрації, шлюб відповідача з сином позивача розірвано, правовий зв`язок відповідача з позивачем припинено, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391, 405 ЦК України, тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що будинок позивача має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в будинку не проживає більше року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в житловому будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку чи існування у нього інтересу до будинку. При цьому, тривала відсутність відповідача за місцем реєстрації свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до\~ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 908 гривень судового збору та 3\~500 гривень витрат на правову професійну допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved