Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-05 00:00:00

В лютому 2021року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маніфою" про захист прав споживачів, та просить визнати недійсним договір №749194 від 19.05.2020 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маніфою". позиція сторін Позивачка зазначала, що 19 травня 2020 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маніфою" було укладено договір №749194, відповідно до якого нею було отримано кредит на суму 4 000 грн. Вказувала про те, що договір було з нею укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, та даний договір нею підписаний не був, у той час, коли такий договір потрібно було укладати у письмовій формі, а юридична особа, яка надавала кошти з умовою сплати процентів, мала бути фінустановою. Не погоджувалася з нарахуванням їй суми заборгованості у розмірі 10 963 грн. так як кредитором не надано їй первинних бухгалтерських документів, а розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати недійсним договір №749194 від 19.05.2020 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маніфою". Позивачка в ході судового розгляду надала суду заву та просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач в ході судового розгляду, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, у встановлений судом строк надав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. рух справи Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року було відкрито провадження по справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору №749194 від 19.05.2020 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маніфою", не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст.263 ч.1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках. обставини, які встановлені судом Відповідач по справі - Товариство з обмеженою відповідальністю "Маніфою" є фінансовою установою, яке здійснює господарську діяльність на підставі ліцензії та згідно з зареєстрованими Нацкомфінпослуг правилами та типовим договором позики. Вся інформація щодо фінансової послуги надано споживачам послуги шляхом розміщення її у вільному доступі на офіційному веб-сайті ТОВ "Маніфою". 20.11.2019 року з метою отримання фінансової послуги від ТОВ "Маніфою", [PERSON] було створено Особистий кабінет в ІТС ТОВ "Маніфою", що є її захищеною сторінкою та забезпечує отримання інформації, необхідної для укладання та виконання Договору позики, у тому числі постійний доступ до договірної документації. 20.11.2019 року між [PERSON] та ТОВ "Маніфою" в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства було укладено Договір позики №179192 на суму 1200 грн. строком на 30 днів. Позичальником [PERSON] зобов`язання за цим Договором були виконані в повному обсязі належним чином. 19.05.2020 року Позичальником [PERSON] здійснено вхід до Особистого кабінету та подано заявку на отримання позики. Після подання заявки на отримання позики, Товариством було направлено паспорт позики за заявленими Позичальником параметрами позики для ознайомлення та підписання. Позичальником [PERSON] було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором паспорт позики, після чого Товариством в Особистому кабінеті Позичальника було запропоновано Позичальнику укласти Договір позики (оферту) із визначеними істотними умовами, у тому числі розрахунком орієнтовної загальної вартості позики та процентної ставки, та необхідні реквізити. Позичальник [PERSON] , вивчаючи умови Оферти, могла прийняти рішення або про її прийняття, або про відмову від її прийняття, тим самим відмовившись від укладання Договору. [PERSON] було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронне повідомлення про прийняття Оферти, тобто були погоджені всі запропоновані Товариством умови Договору. Таким чином, 19.05.2020 року між [PERSON] та ТОВ "Маніфою" в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства було укладено наступний Договір позики №749194, за умовами якого Товариство надає Позичальнику кошти в сумі 4 000,00 грн. строком на 30 днів, а Позичальник бере на себе зобов`язання повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до умов Договору позики №749194 від 19.05.2020 року, ТОВ "Маніфою" 19.05.2020 року було перераховано суму позики на вказані Позичальником банківські реквізити, та під час розгляду справи [PERSON] факт отримання грошей за Договором позики не заперечувався. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч.1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" від 15 листопада 2016 року (№ 1734-VIII) цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. Відповідно до п.1) п.7) ч.2 ст.3 Закону № 1734-VIII цей Закон, крім положень щодо врегулювання простроченої заборгованості, пункту 9 частини третьої статті 9, пункту 15 частини першої та частини другої статті 12 цього Закону, не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору; Відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року (№ 294-IX), протягом січня-серпня 2020 року мінімальна зарплата була 4723 грн. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про електронну комерцію" від 3 вересня 2015 року (№ 675-VIII) цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону № 675-VIII правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону №675-VIII електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону № 675-VIII пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.12 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч.13 ст. 11 Закону № 675-VIII електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ст. 12 Закону № 675-VIII Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Дослідивши оскаржуваний Договір позики, судом встановлено, що вимоги Закону до його оформлення, та порядок щодо його оформлення, передбачений чинним законодавством України, сторонами Договору були виконані. Судом не приймаються до уваги твердження позивачки про те, що нею зазначений Договір не було підписано, так як цей Договір було укладено між сторонами шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною, яка направила відповідь про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному Законом, та спірний договір було підписано сторонами шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Суд не приймає до уваги висловлену думку позивачки, щодо укладання Договору з порушенням вимог чинного законодавства України з боку Товариства, так як Договір позики №749194 від 19.05.2020 року укладений у формі, передбаченої Законом, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - тобто на надання Позикодавцем грошових коштів Позичальнику, волевиявлення Позичальника при укладенні Договору було вільним і відповідало її внутрішній волі. У свою чергу у позовній заяві [PERSON] зазначено, що договір між нею та Товариством було укладено, та гроші за договором були нею отримані, та позивачкою не було надано суду жодних доказів, які би свідчили про відсутність боргових зобов`язань, погашення боргу або про наявність боргових зобов`язань у іншому розмірі, ніж тому, що було надано. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed