Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

05 листопада 2021 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом з тих підстав, що вона являється власником квартири, що розташована по [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 28.12.2018. У квартирі зареєстровані дві особи: її мати [PERSON] та відповідачка [PERSON] , з якою покійний брат [PERSON] (дата смерті [INFO] ) перебував у цивільному шлюбі. Зазначає, що з травня 2019 року відповідачка припинила проживати з матір`ю та переїхала на інше місце і більше не поверталася, її особистих речей у будинку немає, перешкод в проживанні їй ніхто не чинив. На даний час в квартирі фактично проживає її мати [PERSON] . На спроби позивача домовитися з [PERSON] про добровільне зняття з реєстрації місця проживання у квартирі належній Позивачу, Відповідач не відповідає. Реєстрація відповідача перешкоджає їй в повному обсязі реалізувати своє право власності на житло. Посилаючись на ці обставини, а також на те, що відповідач не проживає в будинку без поважних причин понад один рік, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою по [ADDRESS] . Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Додатково повідомила, що реєстрація відповідачки в квартирі, в якій проживає [PERSON] створює негативні умови для психологічного здоров`я матері. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні. Третя особа в судове засідання не з`явилася, однак 01.12.2021 на адресу суду надійшла заява [PERSON] (вх.№7303/21 від 01.12.2021) про розгляд справи без її участі (а.с. 43). Заслухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 28.12.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2018 (а.с. 12-14). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була цивільною дружиною покійного брата позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.11.2018 (а.с.22). Після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] продовжувала проживати у квартирі з матір`ю позивачки [PERSON] , однак з того часу у квартирі відбувалися постійні скандали, зі слів позивача, відповідачка чинила психологічне насилля щодо її матері, що спонукало на неодноразові звернення до поліції. Відповідно до копії Домової книги [ADDRESS] у зазначеній квартирі з 13.07.2012 зареєстрована [PERSON] (а.с. 17-18). Згідно з довідкою, виданою Тростянецькою селищною радою Вінницької області №02-17/3321 від 11.11.2021 [PERSON] , [INFO] з 13.07.2012 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що є сусідками матері позивачки і пояснили, що [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає за адресою [ADDRESS] більше року. Свідок [PERSON] , також зазначила, що [PERSON] в період спільного проживання з [PERSON] чинила на останню психологічне насилля та зловживала спиртними напоями. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст.8 Конвенції. Приписами ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 317, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] без поважних причин не мешкає в квартирі більше року, позивач ніяких перешкод в користуванні квартирою їй не чинила, вона добровільно покинула квартиру і з 2019 року в ній не проживає і не цікавиться нею та не намагалася повернутись до спірного житлового приміщення, а її реєстрація перешкоджає позивачу належним чином користуватись квартирою. Пояснень, щодо поважності не користування житлом відповідачем не надано, отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховую викладене, та

Outcome: approved