Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позов подано до суду 26.04.2021 з таким обґрунтуванням вимог. 10.05.2017 ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області наказом № 1791-сг передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,6 га за межами населеного пункту на території Соймівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області для ведення особистого селянського господарства. У подальшому [PERSON] зареєстрував право власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстру речових прав на нерухому майно. Позивач вважає цей наказ недійсним з наступних підстав (позиція прокурора за змістом позову і поданих процесуальних заяв по суті): - 18.01.2008 рішеннями Лазівської сільської ради № 27, №29 Тячівського району Закарпатської області затверджено технічну документацію про передачу у власність громадянам [PERSON] і [PERSON] в [ADDRESS] про безоплатну передачу у власність земельні ділянку площами 0,0681 га ; 0,8862 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі цих рішень зазначеним особам видано 23.03.2009 державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯЕ № 463157. 11.03.2016 держаний реєстратор Тячівського районного управління юстиції Пацкан В.С. здійснив державну реєстрацію права власності зазначених земельних ділянок кадастрові номери 2124484001:06:006:0007 ; 2124484001:006:0006 за зазначеними особами. Позивач вважає , що право власності на земельну ділянку , яка одержана у власність на підставі наказу ГУ Держгеокадастру № 1791 - сг від 10.05.2017 порушує положення п. «б» ч.1 ст. 121 ЗК України, ч.3 ст. 116 ЗК України , бо виходячи зі змісту ч.4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок у власність безоплатно у межах норм , визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом користування навіть якщо земельна ділянка отримана у власність вдруге за сукупністю площ є різницею між гранично можливою та раніше отриманою у власність. Позивач у зв`язку з цим покликається на правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-228 цс 14 згідно постанови від 24.06.2015. Верховного Суду у справі № 302/380/16-ц згідно постанови від 20.03.2019. Позивач вважає, що [PERSON] не мав права на повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки , не зважаючи на те, що сукупна площа одержаних ним у власність земельних ділянок, держаних за рішеннями Лазівської сільської ради і органу Держгеокадастру не перевищує 2,0 га. Позивач вважає , що [PERSON] не повідомив в орган Держгеокадастру про те, що він раніше отримував у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з комунальної власності Лазівської сільської ради. По цьому факту внесено відомості до ЄРДР СВ Міжгірським ВП № 2 Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області. У кримінальному провадженні № 12020075110000099 від 01.12.2020 призначено судову почеркознавчу експертизу , для ствердження того, що документи , які сформовані в технічній документації земельних ділянок у селі Лази , - підписувались від імені [PERSON] . Тому є підстави вважати , що [PERSON] було відомо про наявність у нього на праві власності земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Позивач обґрунтовує витребування земельної ділянки від [PERSON] , безпідставністю набуття ним права власності на земельну ділянку на основі вищевикладеного , а також таким. 25.07.2019 [PERSON] передав земельну ділянку, що є предметом спору на користь Фермерського господарства «Під полами», яка в подальшому була відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020 і покликається на застосування судом положень статей 387,388 ЦК України. Позивач обґрунтовує захист і представництво інтересів держави застосуванням положень статті 131-1 Конституції України, суспільним інтересом, повернення в державну власність земельної ділянки, яка була набута незаконно, що відповідає критерію правомірного втручання в право мирного володіння майном заради суспільного блага і отримання земельної ділянки іншими громадянами. Позивач також вважає, що орган Держгеокадастру не може здійснити захист інтересів держави, бо порушив вимоги земельного законодавства, а також не має повноважень для відміни оскаржуваного наказу з посиланням на правову позицію Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 698/119/18. Позивач вважає, що не пропустив строки звернення до суду із позовом, бо виявив порушення законодавства [PERSON] 24.01.2020 шляхом моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім цього, прокуратура 27.01.2020 зверталась до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави до ФГ «Під полами» і ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області про скасування наказу № 1791 -сг від 10.05.2017, тому строк позовної давності на час провадження справи господарського судочинства перервався зверненням прокурора до суду , не зважаючи на те, що в подальшому суд встановив помилковість правил підвідомчості. Натомість цей суд питання застосування строків давності не вирішував. Винесені в справі процесуальні рішення : - згідно з ухвалою від 19.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі з призначенням підготовчого провадження; - згідно з ухвалою від 09.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиції відповідачів у справі за змістом процесуальних заяв. Відповідач [PERSON] позов заперечив повністю і цю позицію обґрунтував таким. Він не писав заяву до Лазівської сільської ради і не звертався за одержанням земельної ділянки і по суті був помилково вписаний в рішення про передачу йому у власність земельної ділянки для особистого сільського господарства. Всі дії з приватизації земельної ділянки вчиняла дружина [PERSON] ці обставини встановлені рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.05.2020, яким скасовано рішення Лазівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 18.01.2008 № 27 і № 29 в частині надання у власність [PERSON] земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] площею 0,8862 га та 0,0681 га. Відповідач [PERSON] вважає, що діяв добросовісно при зверненні до ГУ Держгеокадастру в Закарпатські області та правомірно отримав у власність земельну ділянку площею 0,60 га для особистого селянського господарства. На цій земельній ділянці розташовано рибники , споруджено захисну дамбу від річкового затоплення і зареєстровано право власності. Відповідач [PERSON] також подав заяву про застосування наслідків до позовної заяви прокурора щодо пропуску строків позовної давності. Ця заява обґрунтована таким. Прокурору стало відомо про одержання [PERSON] земельної ділянки 29.05.2017 у зв`язку із зверненням громадян. Це звернення прокурор направив за належністю до Басейнового управління водних ресурсів р. Тиса 29.05.2017 із зазначенням кадастрового номера спірної земельної ділянки і 19.06.2017 отримав від зазначеного органу відповідь. Отже, прокурор мав можливість звернутися до суду до 01.06.2020, однак це право не використав у межах трьохрічного строку позовної давності і звернувся до суду з позовом з пропуском строку більш ніж на 10 місяців. Відповідач [PERSON] покликається на застосування судом за його заявою положень статей 256, 267, 261 ЦК України. Відповідач [PERSON] також подав процесуальну заяву про закриття провадження у справ, покликаючись на те, що прокурор у позові зазначив, що звертався з аналогічним позовом до ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області в порядку господарського судочинства , про що подав ухвалу про закриття провадження у справі № 907/96/20, згідно якої провадження в цій справі закрито за заявою прокуратури. Відповідач [PERSON] також подав процесуальну заяву про залишення позову без розгляду з таким обґрунтуванням. Прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави, не є альтернативним суб`єктом звернення до суду і не може замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Відповідач ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області просить відмовити в зад оволенні позову на основі наступного обґрунтування позиції. Орган держгеокадастру розпорядився земельною ділянкою щодо передачі її у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Соймівскьої сільської ради Міжгірського району Закарпатської області у відповідності до положень земельного законодавства на основі клопотання [PERSON] , який повідомив , що ним право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства не використано, що ствердив особистим підписом. Цей орган не має повноважень для перевірки достовірності інформації про реалізоване право безоплатної приватизації земельних ділянок і не є розпорядником інформації про це , яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім цього , ч.7 статті 118 ЗК України не передбачає таку підставу для відмови у наданні дозволу на безоплатну передачу у власність земельної ділянки. Відповідач також не має доступу до спільного узагальненого реєстру осіб , які використали своє право на безоплатне надання земельної ділянки у власність по кожному виду використання .оскільки таке не передбачено нормативно-правовими актами. Проектна документація із землеустрою на спірну земельну ділянку , яка виготовлена на замовлення [PERSON] відповідає законодавству. Відповідач - орган Держгеокадастру також посилається на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.05.2020 у справі № 307/849/20 ,яким установлено , що [PERSON] особисто не звертався із заявою до Лазівської сільської ради Тячівського району щодо надання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. А тому рішення цієї сільської ради від 18.01.2008 №№ 27,29 в частині надання у власність [PERSON] земельних ділянок по [ADDRESS] скасовані. Відповідач - орган Держгеокадастру також подав у відзиві заяву про застосування до позову прокурора наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог про скасування наказу № 1791-сг від 10.05.2017 з огляду на строк звернення із позовною заявою до суду 26.04.2021. Під час судового розгляду справи по суті представники сторін підтримали позиції,зазначені в процесуальних заявах по суті. Окрім цього, представник відповідача ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області повідомила , що в зв`язку з утворенням нових територіальних громад та зміною адміністративно-територіального устрою , внесеними змінами до земельного законодавства, зазначений орган Держгеокадастру не є розпорядником земельної ділянки , яка є предметом спору, бо територія Соймівської сільсокї ради увійшла до об`єднаної територіальної громади Міжгірської селищної ради , яка і є розпорядником земель комунальної власності територіально. Прокурор підтвердила в судовому засіданні , що з приводу розглядуваної справи прокуратура не зверталась до Міжгірської селищної ради і не клопоче про залучення цього органу місцевого самоврядування в справу. Суд постановив розглянути справу по суті заявлених позовних вимог для цілей вирішення питання захисту цивільного права в розглядуваному спорі. Встановлені судом обставини. Згідно з наказом ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області № 1791 -сг від 10.05.2017 затверджено проект землеустрою і передано безоплатно [PERSON] у власність земельну ділянку без зміни цільового призначення кадастровий номер 2122487400:001:001:0052 площею 0,60 га , що знаходиться за межами населеного пункту на території Соймівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, для ведення особистого селянського господарства. За змістом документів, що містяться в проекті землеустрою [PERSON] повідомив ГУ Держгеокадастру в Закарпатьскій області в клопотанні від 09.12.2016, що раніше не отримував у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Станом на час розгляду справи по суті за відомостями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка є власністю [PERSON] . Інших земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за [PERSON] не зареєстровано. Земельна ділянка використовується [PERSON] для ведення рибного господарства (споруджено рибники і ці об`єкти нерухомого майна зареєстровані на зазначеній земельній ділянці). Згідно з рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.05.2020 (справа № 307/849/20) , яке набрало законної сили 05.06.2020, задоволено позов [PERSON] і визнано неправомірними і скасовано рішення Лазівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 18.01.2008 № 27, № 29 в частині надання у власність [PERSON] земельних ділянок по [ADDRESS] площею 0,8862 7а і 0.0681 га для ведення особистого селянського господарства. Цим рішенням встановлено такі обставини: [PERSON] не писав заяву в Лазівську сільську раду про надання йому земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства. Зазначену заяву писала його дружина [PERSON] , уродженка і мешканка села Лази,отримавши за договором дарування від 10.04.1989 у власність від бабусі [PERSON] житловий будинок у [ADDRESS] . Відповідач Лазівська сільська рада зазначений позов та його обґрунтування визнала повністю,а саме щодо помилкового зазначення в рішенні про приватизацію земельної ділянки [PERSON] . За змістом цього ж рішення [PERSON] з 1992 року не проживає в селі Лази Тячівського району і з цього часу мешкає в селі Сойми Міжгірського (на даний час Хустського) району та обґрунтовував позов і захист свого права з метою перешкодою використати своє право на безоплатне отримання земельної ділянки в іншому населеному пункті. Оцінивши встановлені обставини, зміст позовних вимог, їх обґрунтування, позиції і доводи відповідачів, подані в справу докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування , їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідно з ч.1 статті 116 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки із земель державної і комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень , визначених Земельним кодексом. Відповідно до статті 116 ч.3 пункт «в» ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизаціє, визначених цим Кодексом. Згідно з пунктом «б» ч.1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2 га. Суд вважає, що позивач не довів з огляду на встановлені судом обставини порушення зазначених норм земельного законодавства. Цей висновок суду обґрунтовується таким. Фактично [PERSON] отримав у власність земельну ділянку безоплатно за рішенням державного органу (органу Держгеокадастру) для ведення особистого селянського господарства тільки один раз у межах норм , передбачених законом. Посилання позивача на рішення Лазівської сільської ради про одержання ним у власність спільно з дружиною [PERSON] земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства раніше ( до видання наказу № 1791-сг від 10.05.2017 і надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Соймівської сільської ради) фактично на час розгляду справи не стосується [PERSON] . Це стверджено рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області,яке зазначено вище. Статтею 82 частинами 4, 5 ЦПК України передбачено : - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. - обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Прокурор не спростував ці обставини у встановленому загальному порядку. Зокрема, прокурор в позові та процесуальних заявах посилається на обставини і докази, які встановлюються органом досудового розслідування в кримінальному провадженні, а саме про те, що [PERSON] підписував заяви та документи про надання йому у власність земельні ділянки із земель комунальної власності Лазівської сільської ради. Натомість належних і допустимих доказів про це не надав. Суд вважає неналежним доказом висновок експерта № СЕ-19/107-21/71-ПЧ від 29.01.2021 Закарпатського НДЕКЦ, яки наданий прокурором в цивільну справу з матеріалів досудового розслідування кримінального провадження ЄРДР № 12020075110000099 від 01.12.2020 з огляду на таке. Із змісту висновку видно, що експерт вирішував питання належності підпису одній і тій же особі, у всіх документах навпроти прізвища [PERSON] , які знаходяться: в технічних документаціях із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 2124484001:06:006:0006, 2124484001:06:006:0007, тобто за рішеннями Лазівської сільської ради № 27, № 29 від 18.01.2008; у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за межами населногого пункту на території Соймівської сільської ради, з кадастровим номером 2122487400:01:001:0052. Натомість експерту на дослідження було надано документи, які знаходяться в технічних документаціях та проекті землеустрою зазначених земельних ділянок, без надання вільних зразків підпису [PERSON] , відібраних слідчим, дізнавачем або ж прокурором. Натомість предметом дослідження експерта були зразки підпису [PERSON] , які знаходяться в документах проекту землеустрою, тобто в документах, які надані експерту для порівняльного дослідження (сторінка 2 висновку експертизи, а.с. 141). Окрім цього висновок експерта щодо поставлених питань є таким, що підписи на документах у технічній документації виконаний однією особою і в проекті землеустрою - виконаний однією особою. Натомість підписи на документах в технічній документації і в проекті землеустрою виконані іншими особами. Отже, цей висновок експерта не стверджує про те, що [PERSON] підписував документи для отримання у власність земельні ділянки на території Лазівської сільської ради. Цей доказ з кримінального провадження не встановлений вироком суду в кримінальному провадженні або ж ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності, які б набрали законної сили. Окрім цього, позивач не виконав обов`язку, передбаченого ч.1 статті 82 ЦПК України, для застосування судом положень статті 82 ч.6 ЦПК України, тобто в справу подано не належний, не допустимий та недостовірний доказ, який не підтверджує обставини, зазначені в позові у відповідній частині його обгрунтування. Суд вважає, що прокурор безпідставно посилається на застосування судом правової позиції Верховного Суду України в справі № 6-228цс14, викладеної в постанові від 24.06.2015. Адже ця правова позиція висловлена за інших, докорінно відмінних обставин від установлених судом обставин розглядуваного цивільного провадження. За змістом цієї правової позиції право на збільшення земельної ділянки в межах норм встановлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства мають лише ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,6 га відповідно до положень Земельного кодексу України від 18.12.1990. За цим правовим висновком громадяни, які отримали у власність безоплатно земельну ділянку для ведення «опг» у межах максимально діючої норми за положеннями ЗК України в редакції 1990 р., мають право отримати у власність безоплатно земельну ділянку для ведення «осг» повторно, однак у межах, що сукупно не перевищує площу 2 га за діючим положенням ЗК України в чинній редакції закону, тобто з урахуванням реалізованого права за раніше діючим законом. Суд вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами позовні вимоги відповідно до положень статті 82 ЦПК України, а відповідачі поданими доказами послідовними запереченнями та обґрунтуваннями спростували позов повністю. Окрім цього, позивач заявив позов до суду в інтересах держави, будучи достовірно обізнаним про те, що внаслідок адміністративно-територіальної реформи в Україні, зміни законодавства, утворення об`єднаних територіальних громад, спірна земельна ділянка знаходиться на території Міжгірської селищної ради, тобто на території, що не є державною власністю, а вважається комунальною власністю. З огляду на викладене суд вважає, що [PERSON] відповідно до положень земельного законодавства отримав у власність земельну ділянку, що є предметом спору, тобто правомірно і мирно володіє цим майном,а тому позбавлення його права власності буде свавільним, не відповідатиме меті земельного законодавства, та закону «Про особисте селянське господарство» порушуватиме конституційне право громадянина, передбачене статтями 13, 14 Конституції. Суд дійшов переконання, що відповідно до положень статей 15 Цивільного кодексу України, 152 ч.1, 153 ч.1 Земельного кодексу України захисту підлягає саме право [PERSON] на земельну ділянку, отриману ним у власність у встановленому законом порядку. Судових витрат до стягнення і повернення в справі не має. Ухвала про забезпечення позову, яка винесена в справі № 302/369/21 провадження 2-з/302/4/21 за заявою прокурора, - підлягає скасуванню і збереженням своєї дії до набрання законної сили цим рішенням суду.

Outcome: dismissed