Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

16.06.2021 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в позовній заяві позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зняти з реєстрації місця проживання відповідача. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . У вказана квартирі зареєстрована відповідач - її онука, але не проживає в ній з моменту реєстрації. Через те, що у квартирі зареєстрована відповідач, позивач не може в повній мірі користуватися своїми правами, а саме оформити субсидію. Тому позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою від 18.08.2021 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 24.09.2021 позивач подала до суду уточнену позовну заяву. Представник позивача, адвокат Білов І.В. до судового засідання подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позов підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду. В судове засідання відповідач повторно не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та позивач проти такого вирішення справи не заперечував. Представник третьої особи подав до суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника Миколаївської міської ради. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 23.10.2008, реєстровий №4270, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ставничою Ф.О. Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з відомостями наданими відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області. Відповідно до Акту про не проживання осіб за місцем реєстрації [PERSON] , не проживає за місцем реєстрації з 19.09.2015. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, остання більше одного року не проживає та не користується житлом за місцем реєстрації проживання, суд вважає, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням. Що стосується позовної вимоги щодо зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зняття з реєстрації місця проживання, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: 1) повідомлення територіального органу або підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, про смерть особи із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого у встановленому порядку; 2) заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; 3) припинення особою громадянства України або скасування рішення про набуття громадянства України; 4) припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; 5) повідомлення відповідного закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням про втрату підстав для отримання особою соціальних послуг, що надаються відповідно до Закону України "Про соціальні послуги"; 6) судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 7) припинення підстав на право користування житлом (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житла, закінчення/припинення навчання в закладі освіти), відчуження житла та інших визначених законодавством документів; 8) заяви власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, у разі якщо місце проживання (перебування) особи було задекларовано або зареєстровано, крім випадків реєстрації місця проживання у житлі, що підлягає приватизації; 9) повідомлення уповноваженої особи житла закладу освіти про втрату підстав для проживання особи в гуртожитку, що належить до сфери управління цього закладу освіти; 10) відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Виходячи з того, що вищевказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 24 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин щодо юридичного факту зняття з реєстрації місця проживання. Тому, суд дійшов висновку, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Таким чином, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, у зв`язку з цим, позов належить задовольнити частково, відмовивши в задоволенні в цій частині вимог. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 947/14605/20 (провадження № 61-15889св21). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: partial