Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

10.03.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про розподіл майна, придбаного період шлюбу, визнання права власності на майно та порядку користування спільним майном до відповідача [PERSON] 22.03.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 27.05.2021 року. 27.05.2021 року розгляд справи відкладений до 26.08.2021 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. 26.08.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 26.10.2021 року. 26.10.2021 року розгляд справи відкладений до 11.01.2022 року за клопотанням сторін. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 11.01.2022 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , та [PERSON] ; визнати за нею та за відповідачем, право власності на Ѕ частину автомобіля CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] , за кожним; витребувати у відповідача технічний паспорт на автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] та водійські права на її ім`я; визначити порядок користування майном, що є спільною сумісною власністю, а саме кожен із співвласників користується спільно майном, автомобілем CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] почергово, з передачею автомобіля, дублікату ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на зазначений автомобіль, останнього дня місяця о 20.00 годині за адресою проживання позивача. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з 2001 року по 2018 рік вона перебувала в шлюбі з відповідачем, [PERSON] . За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від26 січня 2018 року по справі № 173/1617/17 шлюб між ними розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] і сина - [PERSON] , [INFO] . З метою врегулювання майнових відносин вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією добровільно розділити майно, яке було придбане в період шлюбу, але останній відмовляється від його розподілу. Так в період шлюбу вони з відповідачем придбали автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] . Даним автомобілем відповідач користується одноособово. Крім цього документи на автомобіль знаходяться у відповідача з її правами на управління транспортним засобом, які відповідач утримує незаконно, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали за підставами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що сторони припинили спільне проживання з вересня 2017 року. В серпні 2017 року позивачка на вказаному в позові автомобілі потрапила в аварію та пошкодила автомобіль. З того часу її довіритель забрав автомобіль. Відремонтував його, та автомобіль весь час перебував у нього. Позивачка будь-яких вимог з приводу розподілу майна, користування автомобілем до її довірителя не заявляла. Таким чином позивачка дізналась про порушення свого права з 2017 року, а з позовною заявою звернулась до суду в 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який вона просить застосувати та відмовити у задоволенні позовних вимог Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.07.2001 року по 26.01.2018 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від26 січня 2018 року по справі № 173/1617/17 шлюб між ними розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] , що підтверджується повідомленням територіального сервісного центру МВС № 1244 від 06.01.2022 року № 31/4-1244-П-1, Згідно якого автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] 13.06.2013 року зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що автомобіль CHEVROLET LACETTI 2006 року випуску VIN [NUMBER] , д.н [NUMBER] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був придбаний в період шлюбу та позовні вимоги в частині визнання його спільною сумісною власністю сторін підлягають задоволенню. Прохаючи розділити спільне сумісне майно позивачка просить визнати за нею та за відповідачем право власності на Ѕ частину спірного автомобіля, за кожним. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та про задоволення позовних вимог про визначення порядку користування спірним автомобілем, як спільною сумісною власністю,запропонованим позивачем, оскільки автомобіль є неподільною річчю. Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності до правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного . Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також узгоджуватись із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, що «вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». Представник відповідача посилається на те, що починаючи з 2017 року сторони почали проживати окремо, спірний автомобіль перебував у відповідача, тому позивачка знала про порушення свого права саме з цього часу, а з позовом про поділ майна звернулась лише в 2021 році. Суд погоджується з тим, що сторони припинили спільне проживання з 2017 року, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.01.2018 року у справі № 173/1617/17. Проте сам факт окремого проживання сторін та перебування у відповідача спірного автомобіля не свідчить про порушення прав позивачки на зазначене майно, як на спільну сумісну власність подружжя. Оскільки початком перебігу строку позовної давності буде вважатись звернення позивача до відповідача з проханням надати автомобіль в користування чи вирішити питання щодо його розподілу, як спільної сумісної власності подружжя і отримання відмови в цьому. Представник відповідача в свою чергу зазначає, що до подання позову позивачка з вимогами повернути їй автомобіль(надати в користування) не зверталась. Таким чином відповідачем та представником відповідача не надано жодних доказів того, що починаючи з 2017 року позивачка зверталась до відповідача з приводу поділу автомобіля, як спільної сумісної власності подружжя та отримувала відмову в цьому. Тому посилання представника відповідача на те, що початком перебігу строку позовної давності є серпень 2017 року, суд вважає безпідставним за вищевказаними доводами. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що позивачем не був пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Доводи представника відповідача, що за час перебування автомобіля у відповідача останній ніс затрати по його ремонту, іншому утриманню не відносяться до предмету розгляду даного спору і відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги до позивача про відшкодування понесених ним затрат. Вирішуючи позовні вимоги щодо витребування у відповідача прав на ім`я позивачки та технічного паспорту на автомобіль, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, а саме в частині повернення позивачці її водійських прав на керування транспортним засобом, оскільки відповідачем не надано ні заперечень, ні доказів, що даний документ перебуває не в нього. Щодо інших документів на автомобіль, то сторони повинні передавати їх одне одному на час, коли автомобіль буде в користуванні тієї чи іншої сторони, тому позовні в частині повернення позивачці технічного паспорту на автомобіль задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, та враховуючи, що позовні вимоги за поданою позовною заявою задоволені частково, та що за кожною із сторін визнається право власності на Ѕ частину спірного автомобіля, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] ,. на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору - 908.00 грн. В іншій частині позовні вимоги покладаються на позивача [PERSON] . Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., відповідно до вартості частки автомобіля, право власності на яку визнано за відповідачем.

Outcome: partial