Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі раді (правонаступником яких є адміністрація Індустріального району Дніпровської міської ради) про відібрання дитини та визначення місця її проживання разом з нею. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до їх спільної доньки, постійно вчиняє сімейні сварки у присутності дитини та допускає сімейне насильство по відношенню до неї, як до дружини, у зв`язку з чим вона, змушена звернутися до суду за захистом своїх права та за захистом прав їх спільної доньки. У листопада 2020 року відповідачем [PERSON] було подано письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого він повністю заперечував проти обставин викладених у позовній заяві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, заперечуючи проти первісного позову, 30 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання доньки, [PERSON] , [INFO] , разом з ним батьком [PERSON] . В останнє судове засідання позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) [PERSON] не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила та жодних заяв щодо відкладення розгляду справи також не надавала, тому суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи без її участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи, а також з урахуванням думки позивачки, яку вона висловила у попередніх судових засідання, згідно якої вона повністю підтримувала пред`явлений нею позов. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Міронов В.О. в судове засідання надали письмові заяви у яких вимоги первісного позову не визнала, просили відмовити у їх задоволенні, з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, а вимоги за зустрічним позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, та просили їх задовольнити. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги по справі: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі раді (правонаступником яких є адміністрація Індустріального району Дніпровської міської ради), в судові засідання надали відповідні висновки щодо доцільності проживання дитини з одним із батьків, та зазначили про можливий розгляд справи без їх участі і ухвалити рішення на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення учасників процесу, які були надані у попередніх судових засіданнях, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, а також приймаючи до уваги обставини справи встановлені органами опіки та піклування при ухваленні відповідних висновків щодо доцільності проживання дитини з одним із батьків, суд приходить до наступного висновку: Так, відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено,що 20 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про що було складено відповідний актовий запис №42, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] видане 20 червня 2015 року. Під час шлюбу у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , про що виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №96 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] . 24 вересня 2020 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким було розірвано шлюб між сторонами, та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , залишено проживати разом з батьком [PERSON] , проте, відповідною Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року було частково скасовано вищевказане рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року та у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання доньки разом з батьком відмовлено. Також, під час розгляду даної справи, судом встановлено, що з народження та по цей час неповнолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною Довідкою про склад сім`ї виданою Виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №3216 від 21 липня 2020 року. Разом з тим, суд приймає до уваги обставини та умови проживання батьків, які вони можуть надати дитині при її вихованні. Так судом встановлено, що за вищевказаною адресою для дитини створенні відповідні умови для комфортного перебування (проживання), що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 26 серпня 2020 року, відповідно до якого на час обстеження встановлено, що [PERSON] та його донька [PERSON] дійсно зареєстровані і проживають за вказаною адресою в будинку батьків. У доньки [PERSON] є окрема дитяча кімната з меблями: шафою для одягу на всі сезони, ліжком, куточком для ігор, де багато ляльок, ігор, а у дворі для дитини є переносний басейн для купання та ігор з водою. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновків діагностичного мінімуму практичного психолога КЗ «ДНЗ комбінованого типу №1 «Червона шапочка» ССР» від 30 жовтня 2020 року, [PERSON] , [INFO] , інтелектуальний розвиток відповідає віковим показникам. Працездатність достатня. Емоційно-вольова сфера адекватна ситуації. Дівчинка спокійна, доброзичлива. Характеризується позитивним емоційним станом. Поведінка адекватна. Також, довідкою сімейного лікаря від 28 жовтня 2020 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO] росте та розвивається згідно віку. Разом з тим, судом встановлено, що починаючи з 21 квітня 2016 року батько дитини - [PERSON] працює засолювачем м`яса й м`ясопродуктів 4-го розряду в TOB «М`ясна фабрика «Фаворит Плюс» та має регулярний дохід, що підтверджується довідкою про дохід №273 від 16 листопада 2020 року. За час роботи на підприємстві проявив себе як дисциплінований, працьовитий, старанний працівник, який виконує роботу якісно і в строк. З великою відповідальністю ставиться до доручень виробничих завдань. У відносинах в колективі витриманий, доброзичливий, урівноважений, чуйний. Порушень трудової дисципліни і стягнень не має, що підтверджується відповідною характеристикою з місця роботи. Крім того, батько дитини має позитивну характеристику за місцем свого проживання, що підписана сусідами та які знають його вже багато років, відповідно до якої він за весь час зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки, як у сім`ї так і в спілкуванні з сусідами. Приймає участь в громадських зборах і необхідних роботах, що проводяться в будинку і на прилеглих територіях. В конфліктних ситуаціях з сусідами не помічений, а навпаки дружелюбний і по можливості надає їм допомогу. Бере активну участь у вихованні доньки. В зловживанні спиртних напоїв не помічений, завжди має охайний вигляд. Як вбачається з матеріалі вправи, згідно лікаря психіатра КП «Слобожанська ЦЛ» ССР від 28 жовтня 2020 року та довідки лікаря нарколога КП «Слобожанська ЦЛ» ССР від 28 жовтня 2020 року, [PERSON] за медичною допомогою за останні 5 років не звертався та на «Д» обліку не знаходиться, що свідчить про відсутність у останнього пристрасті до вживання алкогольними напоями та наркотичними препаратами. У свою чергу, що характеризуючи даних позивачки за первісним позовом - [PERSON] , судом встановлено наступне. Так, позивачка за первісним позовом зазначає про те, що відповідно до договору оренди квартири від 09 липня 2020 року вона винаймає двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та сума орендної плата становить 4300,00 грн. без урахування оплати комунальних послуг. Таким чином, аналізуючи додані до позовної заяви документи, а саме довідку про доходи позивачки №1-07/20 від 22 липня 2020 року та довідку про доходи №4 від 28 серпня 2020 року, [PERSON] , яка є її матір`ю, суд приходить до висновку, що залишок від сукупного доходу за відрахуванням сплати орендної плати та комунальних платежів буде нижчий, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб, за таких обставин можливо припустити, що утримання дитини буде на неналежному рівні та відповідатиме всім її інтересам. Також, як встановлено у судовому засіданні мати малолітньої дитини - [PERSON] має схильність до ведення аморального способу життя, розповсюджує відео еротичного характеру із власною участю, що підтверджується відповідними відеозаписом наданим у судове засідання відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] , що у свою чергу у майбутньому матиме негативний вплив на моральний та психологічний стан доньки, а також вплине на формування у неї нормальних життєвих цінностей та становлення її як особистості в цілому. Разом з тим, в матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, згідно якого доцільним місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначено разом з матір`ю [PERSON] , однак суд ставиться критично до даного висновку та не приймає його до уваги, оскільки при його ухваленні, даним органом опіки не були досліджені та враховані вищевказані обставини щодо наявності у матері аморальних аспектів життя встановлених під час дослідження відповідних доказів у судовому засіданні. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради, згідно якого доцільним місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначено разом з батьком [PERSON] , та даний висновок приймався органом з урахуванням всіх обставин встановлених в життєдіяльності батьків малолітньої дитини, тому суд приймає до уваги саме даний висновок органу опіки та піклування вирішуючи питання про визначення місця проживання доньки, та вважає, що у найкращих інтереси дитини, її проживання є саме із батьком. Вирішуючи заявлені позови, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак, це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного: Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня2009 року). Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування . Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» , спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.). Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» [PERSON] наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Стосовно посилання позивачки за первісним позовом про необхідність застосування до спірних правовідносин п. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, згідно із якою малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, то суд не погоджується із цим твердженням. Так, касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою, прийнятою 30.05.2018р. у справі № 343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18), підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, акцентувавши на пріоритеті найкращих інтересів дитини, навівши аргументацію щодо дискримінаційного підґрунтя, на якому базується підхід до можливості розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин, про що зазначено в принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, врахувавши положення ст. 51 Конституції України, статей 7, 157 СК України, а також рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Обмеження встановленням відсутності «виняткових обставин», через застосування у презумпції «на користь матері» звужується обсяг правової оцінки обставин. Так, визначаючи місце проживання доньки, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, щодо способу життя кожного з батьків та виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що малолітня [PERSON] , вже тривалий час проживає разом із батьком і проявляє особисту прихильність до нього, суд вважає визначити місце її проживання саме з батьком, як і є на даний час, що не приведе до зміни її установленого способу життя, та нанесення психологічної травми, у зв`язку із зміною місця проживання. Судом також в ході розгляду справи не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання доньки з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця її проживання, буде мати більш позитивний вплив на неї. За таких обставин суд враховує інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни місця її проживання з батьком, вагомі підстави відсутні. Разом з тим, суд наголошує на тому, що мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд прийшов до висновку, що визначення місце проживання малолітньої доньки саме з батьком, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання донки може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку проте, що вимоги за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини з нею до задоволення не підлягають, а, відповідно, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини з ним - підлягають до задоволення. Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні первісного позову відмовлено, тому судові витрати слід віднести за рахунок первісного позивача [PERSON] , а також з урахуванням того, що зустрічний позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, тому з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст. ст. 157, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved