Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

15 вересня 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. На обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що проживає та є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З 31 жовтня 2006 року у вищевказаному житлі вона зареєструвала постійне місце проживання зятя - відповідача [PERSON] , який з 2017 року, після смерті її дочки не проживає в спірному житлі. Відповідач добровільно покинув спірне майно, забрав особисті речі та на даний час їй невідоме місце його проживання. Зазначає, що майна відповідача чи особистих його речей у квартирі не знаходиться, жодних перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинив. Реєстрація в житлі відповідача позбавляє її можливості розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд та унеможливлює оформлення нею житлової субсидії. Більше того, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, нарахування яких здійснюється від кількості зареєстрованих осіб у житлі. Просить суд постановити рішення, яким визнати, що відповідач [PERSON] втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки він більше року не проживає без поважних причин у спірному житлі та ним не користується. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, у цій заяві підтримала позов та не заперечила щодо заочного розгляду справи (а.с.24). У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення опубліковане на офіційному сайті судової влади (а.с. 27). Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. Конституцією України, положеннями ст.316, ст.317, ст.319, ст. 321 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, ст.386, ст.391 ЦК України, а об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, ст.382 ЦК України). Права власника житла визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру виданого органом приватизації житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради від 22 березня 2006 року (а.с.4) належить спірна квартира за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному житлі зареєстроване постійне місце проживання зятя - відповідача [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги та інформації отриманої з підрозділу УДМС та Управління ЦНАП (а.с.5-6, 15, 21). Згідно з актом комісії №54 від 20 серпня 2021 року (а.с.7), довідкою Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №М-1285 від 20 серпня 2021 року (а.с.8) відповідач [PERSON] тривалий час не проживає за адресою: [ADDRESS] . Жодних доказів про те, що відповідач з поважних причин не проживає в спірному житлі у судовому засіданні не здобуто, однак встановлено, що перешкод у користуванні квартирою [PERSON] ніхто не чинив. Враховуючи вищевикладені норми закону, з огляду на те, що позивачем доведено правомірність позовних вимог, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання [PERSON] таким, щовтратив право на користування спірним житлом. З врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] в користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн., що підтверджений документально (а.с.2).

Outcome: approved