Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

18.08.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, у якому просить визнати дійсними: договір позики №1 від 22.01.2008 року; розписку від позичальника [PERSON] від 22.01.2008 року; акт прийому-передачі грошових коштів від 22.01.2008 року; розписку позикодавця [PERSON] від 08.01.2020 року та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 399750,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.01.2008 року між сторонами у справі був укладений безвідсотковий договір позики №1 на суму 30000,00 доларів США, що на той час становило 151500,00 грн. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником власноруч була написана розписка від 22.01.2008 року та між сторонами був підписаний акт приймання-передачі грошових коштів від 22.01.2008 року. Відповідно до змісту указаних документів, позичальник отримав кошти на погашення кредитної заборгованості перед АТ «Укрексімбанк» по кредитному договору №6807С92 від 25.09.2007 року і закриття іпотечного договору №6807Z226 від 25.09.2007 року, що стосувались придбання відповідачем квартири [ADDRESS] , з метою найскорішого звільнення квартири від застави та погашення заборгованості перед банком. Позивач вказує, що ураховуючи положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України всі документи щодо позики між сторонами у справі були укладені відповідно до вимог закону і відповідач мав повернути борг до 01.01.2020 року. Також позивач зазначає, що відповідач частково повернув борг, а саме 08.01.2020 року повернув 355200,00 грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США. На теперішній час позичальник усіх коштів отриманих за договором позики не повернув, тобто взятих на себе зобов`язань в повному обсязі не виконав. Не повернута сума коштів становить 15000,00 доларів США, що еквівалентно 399750,00 грн. Свою відмову відповідач мотивує тим, що 27.11.2020 року сторони у справі уклали шлюб, тому він вважає, що такий договір позики автоматично є недійсним. Проте, такі твердження відповідача позивачка вважає хибними, адже станом на час укладення договору позики сторони не були одружені та мали виключно ділові стосунки. При цьому, з 18.04.2021 року подружжя разом не проживає та не підтримує сімейно-шлюбні стосунки, а той факт, що до теперішнього часу сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, на думку позивача, не звільняє відповідача, як позичальника, від боргових грошових зобов`язань, і договір позики є дійсним. Позивачка зазначає, що з лютого 2020 року вона постійно в усній формі вимагала від відповідача повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг у повному обсязі не повернув. Ухвалою суду від 27.08.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 13.09.2021 року задоволено заяву позивача про виправлення описки в ухвалі суду про відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 06.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху після відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 15.12.2021 року у зв`язку з усуненням стороною позивача виявлених недоліків позовної заяви, судом продовжено розгляд справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами 08.09.2021 року, однак станом на час ухвалення у справі рішення своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії договору позики №1 від 22.01.2008 року укладеного між сторонами у справі в м. Харкові: «Гр. [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , надалі позикодавець, та гр. [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , надалі позичальник, уклали договір позики про наступне: 1. Позикодавець передає позичальнику безвідсоткову позику на суму 30000,00 доларів США, що на момент еквівалентно 151500,00 грн. Вказана сума передається в борг [PERSON] на погашення кредиту за договором №6807С72 від 25.09.2007 року і на закриття іпотеки по договору №6807Z226 від 25.09.2007 року. Даний кредит був отриманий [PERSON] на оплату придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Позичальник зобов`язується повернути вказану суму позики у строк до 01.01.2020 року. 3. Повернення вказаної у цьому договорі суми позики буде відбуватись в гривнях України, з прив`язкою до курсу НБУ гривні до долара США на момент повернення суми позики, або в доларах США. 4. Сума позики має бути повернута до 10.01.2020 року, в сумі еквівалентній 30000,00 доларів США. 5. Цей договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі позикодавцем позичальнику обумовленої суми. 6. Складний в одному примірнику, лишається на зберіганні у позикодавця до повного повернення позики позичальником. Після повернення суми позики позикодавець зобов`язаний передати цей договір позичальнику з відміткою про отримання». Згідно копії розписки від 22.01.2008 року за підписами обох сторін спору: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , узяв безпроцентну позику у [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , в розмірі 151500,00 грн. 22.01.2008 року, що на момент отримання позики було еквівалентно 30000,00 доларів США. Позика отримується для погашення кредиту по іпотеці в банку по купівлі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позика отримується строком до 01.01.2020 року. За першою вимогою позикодавця зобов`язуюсь нотаріально оформити договір застави даної квартири». Відповідно до копії акту приймання-передачі грошових коштів від 22.01.2008 року за підписами позикодавця та позичальника: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] (позикодавець) у відповідності з розпискою від 22.01.2008 року передала [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] (позичальник), а від отримав, грошову суму в розмірі 30000,00 доларів США для погашення кредиту ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», виданого у відповідності до кредитного договору №6807С92 від 25.09.07р.». За змістом копії розписки від 08.01.2020 року за підписом позивача: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , одержала готівкою [NUMBER] , грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 08.01.2020 року, від [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , відповідно до договору позики №1 від 22.01.2008р.». 27.11.2020 року сторони у справі зареєстрували шлюб, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики позивачем надана копія договору позики №1 від 22.01.2008 року, копія боргової розписки від 22.01.2008 року та копія договору приймання-передачі грошових коштів від 22.01.2008 року, складання та підписання яких відповідач не заперечив у встановленому процесуальним та матеріальним законом порядку, заяв по суті справи не подавав. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач вказує, що позичені кошти йому до теперішнього часу в повному обсязі не повернуті. Відповідач жодних заперечень з цього приводу суду не надав. Із матеріалів справи та змісту позовної заяви вбачається, що відповідач отримав у борг 30000,00 доларів США та частково повернув кошти у сумі 355200,00 грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США. Не повернута сума позики становить 15000,00 доларів США, яку позивачка просить стягнути з відповідача в еквіваленті до гривні за курсом на час звернення до суду в сумі 399750,00 грн. Ураховуючи положення ст. 13 ЦПК України щодо необхідності розгляду судом справ в межах заявлених позовних вимог, вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за договором позики у сумі 399750,00 грн. підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи розмір заявленої до стягнення суми позивачка також посилається на положення ст. 625 ЦК України та зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 399750,00 грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 13.08.2021 року (курс становить 26,65). Однак, при здійсненні перемноження суми боргу у розмірі 15000,00 доларів США на розмір курсу вказаної валюти 26,65 станом на 13.08.2021 року, отримуємо 399750,00 грн., тобто вбачається, що фактично позивачем жодних нарахувань індексу інфляції у відповідності до положень ст. 625 ЦК України на суму боргу не здійснено, а відтак вказана сума стягується судом як основна сума боргу без врахування будь-якої додаткової відповідальності боржника і відповідно відсутні підстави для надання оцінки законності застосування положень ст. 625 ЦК України до боргових зобов`язань, що були виражені в іноземній валюті. Також суд зазначає, що не здійснює дослідження і встановлення обставин щодо мети отримання позичальником указаних в договорі позики коштів, оскільки мета отримання у позику коштів не має значення для вирішення питання щодо стягнення заборгованості за договором позики. Крім того, у даному випадку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання дійсними договору позики №1 від 22.01.2008 року, розписки від позичальника [PERSON] від 22.01.2008 року, акту приймання-передачі грошових коштів від 22.01.2008 року та розписки від позикодавця [PERSON] від 08.01.2020 року, з огляду на наступне. Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України). За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом». Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суд У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У даному спорі судом встановлено, що порушенням права позивача є неповернення позичальником у визначений строк всієї суми отриманих у борг коштів, тож ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення відповідної заборгованості. Натомість вимоги позивача про визнання дійсним акту приймання-передання грошових коштів та розписки про часткове отримання позикодавцем коштів суперечить закону, адже вказані документи не є правочинами, а є доказами на підтвердження укладення договору позики та часткового виконання боржником зобов`язань за договором позики, яким при розгляді справи суд надає оцінку для вирішення питання про стягнення заборгованості та її дійсного розміру. Стосовно вимог про визнання дійсним самого договору позики та боргової розписки, як складової договору позики, такий спосіб захисту не є ефективним, адже вбачається, що позичальник дійсності договору позики не оспорює та будучи обізнаним про наявність на розгляді суду відповідного спору із зустрічним позовом про визнання договору позики не дійсним до суду не звертався. Указаний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним і в даному випадку способом захисту є саме стягнення заборгованості за договором позики. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл між сторонами спору понесених позивачем судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений за вимогою майнового характеру та не підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем за вимогами немайнового характеру, у задоволення яких судом відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial