Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суд з позовом до відповідача ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення заборгованості із додаткової заробітної плати та компенсації грошових коштів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19 березня 2015 року він був звільнений зі штату відповідача, однак при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок за наявним боргом відповідача із заробітної плати в розмірі 67 787,60 грн. та борг із вихідної допомоги при звільненні у розмірі 2296,25 грн. 25 червня 2021 року відповідач сплатив вищезазначений борг. Відтак, на думку позивача, він набув права вимагати від відповідача сплати додаткової заробітної плати - середньомісячного заробітку з дати звільнення по дату виплати заборгованості за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в загальному розмірі 233 857,95 грн. Крім того, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відповідач має виплатити компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати по сумі заборгованості із заробітної плати у розмірі 67 787,60 грн., яка за підрахунками позивача складає 67 787,60 грн. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що протягом усього часу наявності у відповідача заборгованості перед ним по заробітній платі відповідач мав грошові кошти для виплати вказаної заборгованості, тому просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача на його користь вищевказані суми. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Саламон О.Б. від 29 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 року витребувано у ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» інформацію про розміри заробітної плати [PERSON] , нараховані відповідачем за період з січня 2015 року по березень 2015 року. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на невідповідність наданого позивачем розрахунку Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 № 159, а саме: вказана заборгованість не за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів, а загальний розмір заборгованості; індекс споживчих цін для визначення суми компенсації позивачем обчислено не шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу, а шляхом множення річних індексів, що не передбачено Порядком. Відтак, на думку представника відповідача, наданий позивачем розрахунок не може слугувати доказом розміру грошових вимог позивача до відповідача та не є обґрунтованим розрахунком сум у розумінні п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України, який повинен бути аргументованим, переконливим, зрозумілим для аналізу та подальшої оцінки судом. Крім того, представник відповідача вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 233 857,95 грн. за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року не підлягають задоволенню з огляду на пропуск встановленого ст.233 КЗпП України строк звернення до суду, оскільки даний позов подано позивачем через 6 років після звільнення. Також, заперечуючи проти позову, представник зауважила на те, що заявлена позивачем сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 233 857,95 грн. майже в 4-ри рази перевищує заборгованість відповідача перед позивачем, що свідчить про порушення принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця. Посилаючись на викладені обставини, просили відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24 грудня 2021 року заяву представника ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про розгляд вказаної цивільної справи за правилами загального позовного провадження, залишено без задоволення та ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ВАТ «НДМО «Діалір» і 19 березня 2015 року був звільнений з займаної посади у зв`язку із скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Як зазначає позивач, і даний факт визнано відповідачем, при звільненні з позивачем не було проведено остаточний розрахунок з виплати позивачу всіх належних йому сум. Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк», 25 червня 2021 року відповідачем погашено заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 67 787,60 грн. Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторони як у позовній заяві, так і у відзиві підтвердили, що вказана сума є остаточним розрахунком, а також підтвердили дату її проведення. Відтак, з урахуванням положень ч.1 ст.82 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають, а тому вони приймаються судом як належні та достовірні. Звернувшись до суду, позивач зазначає про те, що оскільки відповідачем вчасно не проведено виплату усіх належних при звільненні сум та здійснено виплату лише 25 червня 2021 року, то з відповідача належить стягнути суми додаткової заробітної плати згідно зі ст.117 КЗпП України за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року у розмірі 233 857,95 грн., а також суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 67 787,60 грн. Представник відповідача проти вказаних тверджень позивача заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц. Відповідно до правової позиції правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КУпП у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При розгляді даної справи судом встановлено, і даний факт визнано сторонами, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено 25 червня 2021 року, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду 24 вересня 2021 року. Відтак, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач не пропустив. А тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ВАТ «НДМО «Діалір» № б/н від 13 грудня 2021 року, розмір заробітної плати позивача за січень 2015 року становить 2750,00 грн., лютий 2015 року - 2750,00 грн., березень 2015 року - 1702,38 грн. Відтак, виходячи з вказаної довідки, середньоденна заробітна плата становить - 137,50 грн. (2750,00 грн. за січень 2015 року + 2750,00 грн. за лютий 2015 грн. : 40 роб. дн.). Період затримки розрахунку, починаючи з 20 березня 2015 року по день фактичного розрахунку, а саме 25 червня 2021 року, складає 1547 робочий день. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки становить 212 712,50 грн. (137,50 грн. х 1547 роб. дн.). В той же час, ст.ст. 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений ст. 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Верховний Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою правової відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є її компенсаторний характер. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 111 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Так, у даній справі невиплачена позивачу при звільненні сума заробітної плати є майже у 4-ри рази меншою, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року. Відтак, визначаючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує пропорційність невиплаченої працівнику при звільненні компенсації в розмірі 67 787,60 грн. відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування до розміру заборгованості по заробітній платі, що підлягала виплаті в день звільнення - 67 787,60 грн., взявши до уваги зусилля, які позивач вимушений був докласти для захисту своїх порушених прав, а також враховуючи те, що відповідач перебуває стані санації. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, діями позивача, суд не вбачає підстав для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в більшому розмірі. Що стосується вимог позивача про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 67 787,60 грн., то суд не вбачає підстав для їх задоволення. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї розрахунків, у ній міститься розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року. Проте, вказаний розрахунок не може бути покладений в основу рішення і не може стати підставою для стягнення коштів, оскільки не є детальним, не містить всіх складових, які стали підставою для нарахувань відповідних сум за певні періоди. Так, відсутній розрахунок обрахування цієї суми (не вказано обрахування відповідно до індексу інфляції за відповідні місяці). Це ж стосується і всіх інших сум компенсації за наступні місяці. Обрахування сумарно індексу інфляції за рік, як це зроблено позивачем у розрахунку, є невірним та суперечить вищенаведеним нормам, а тому він не може бути врахований судом як правильний та достовірний. Іншого розрахунку позивачем суду не надано. З урахуванням наведеного, суд не вбачає можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки позивачем не надано детального розрахунку такої компенсації, тобто не доведено його вимоги щодо її дійсного розміру. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги відлягають частковому задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 67 787,60 грн., в той час, як в іншій частині позовних вимог належить відмовити. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову в повному обсязі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 677,88 грн.

Outcome: partial