Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] 12 липня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п.п. 1, 2, 4, 10 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 24 липня 2019 року подано виправлений позов і квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року позовну заяву судом було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року було призначено проведення судової товарознавчої експертизи та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року провадження по справі було поновлено, проведення судової товарознавчої експертизи, призначеної ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року, було скасовано. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року провадження по справі в частині позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності всього рухомого майна, визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного рухомого майна подружжя, виділення в натурі рухомого майна та стягнення на свою користь вартості Ѕ частини вартості спільного сумісного рухомого майна подружжя було закрито. Позивач у своїй позовній заяві та відповіді на відзив та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що 22 червня 2006 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 13 000 доларів США строком по 21 червня 2018 року зі сплатою 12 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань між АППБ «Аваль» і [PERSON] 22 червня 2006 року було укладено договір поруки. На підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , яку на підставі договору іпотеки № 014/098087/3170/165, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між АППБ «Аваль» і [PERSON] . Сторони познайомилися у 2000 році, у 2006 році планували зареєструвати шлюб та вирішили придбати квартиру, оскільки планували народження дитини. Родина позивача могла надати для купівлі квартири 8 000 доларів США, родина відповідача - 1 000 доларів США, а вартість квартири становила 16 500 доларів США, тому й вирішили отримати суму, якої не вистачає, шляхом укладення кредитного договору, позичальником в якому був батько відповідача - [PERSON] 02 вересня 2006 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] , та від якого у них народилася малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . 09 червня 2011 року з дозволу відповідача [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . 25 липня 2014 року шлюбні відносини між сторонами було припинено, відповідач разом з донькою виїхала з квартири до своїх батьків. 11 серпня 2014 року відповідач повернулася і забрала документи на квартиру та інше рухоме майно подружжя. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було відмовлено, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено: вселено [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] передати ключі від вхідних дверей. За час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства подружжям [PERSON] за спільні кошти родини у період з 02 вересня 2006 року по 26 грудня 2013 року було сплачено кредит [PERSON] на загальну суму 15 014,01 доларів США, з яких позивачем особисто було сплачено 14 842,46 долари США, [PERSON] особисто було сплачено 171,55 долар США. Зазначені обставини підтверджуються особистими підписами позивача на квитанціях про сплату платежів по кредитним коштам. Із січня 2014 року позивач не міг сплачувати платежі за кредитним договором від 22 червня 2006 року, оскільки в банку змінилися правила і платежі могли сплачувати лише позичальники, або уповноваженими на те особами. [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на ім`я позивача надавати відмовлявся. Зазначали, що офіційного місця роботи позивач ані до реєстрації шлюбу, ані після реєстрації шлюбу, не мав, проте мав дохід від вирощування грибів, налаштування комп`ютерів, ріелторської діяльності та виконання будівельних робіт. Зароблені кошти заощаджував на карткових рахунках в ЗАТ «Агробанк» за період з 17 березня 2005 року по 26 квітня 2005 року у розмірі 5 500 гривень, з 25 квітня 2005 року по 12 липня 2012 року у загальному розмірі 20 909 гривень 25 коп., більшу частину з яких - 17 280 гривень, що на той час було еквівалентно 3 421 долару США, він зняв з рахунку та тривалий час сплачував кредитні зобов`язання [PERSON] . У період з 04 лютого 2011 року по 30 грудня 2013 року в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» мав заощадження у розмірі 30 745 гривень 30 коп., у період з 04 лютого 2011 року по 01 січня 2014 року - 4 069,87 доларів США, у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» депозитні рахунки позивача складали у період з 27 серпня 2007 року по 31 грудня 2010 року 240 доларів США, у період з 07 червня 2010 року по 30 червня 2012 року - 60 гривень. Просили суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] сплачені ними в рахунок виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року грошові кошти у розмірі 15 014,01 доларів США, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину грошових коштів, сплачених подружжям [PERSON] і [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , що становить 7 507 доларів США, що на час здійснення платежів було еквівалентно 53 838 гривням 13 коп., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7 507 доларів США, які було сплачено [PERSON] в рахунок сплати боргових зобов`язань [PERSON] для сплати вартості квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у своєму відзиві, а її представник у ході розгляду справи, посилалися на те, що 22 червня 2006 року, до реєстрації шлюбу з [PERSON] , відповідачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS] , яку позивач вважав спільною сумісною власністю. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року, [PERSON] у встановленні факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу було відмовлено. Квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки від 22 червня 2006 року, який було укладено між відповідачем і банком, яка в свою чергу була поручителем за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і банком. При цьому, судовим рішенням від 02 липня 2015 року встановлено, що грошові кошти, сплачені [PERSON] , були спрямовані на виплату кредиту. Позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки стягнення з неї суми у розмірі 7 507 доларів США, є безпідставним, тому що вони були сплачені позивачем за кредитними зобов`язаннями [PERSON] перед позичальником за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року коштами, які не були сумісно нажитим майном подружжя. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, у своїй заяві від 21 жовтня 2019 року проти задоволення позовних вимог заперечував, просив справу розглядати за його відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між АППБ «Аваль» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74 (т. 1 а.с. 15). 22 червня 2006 року між АППБ «Аваль» і [PERSON] було укладено договір поруки з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року (т. 1 а.с. 16). На підставі договору іпотеки № 014/098087/3170/74/165 від 22 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-3-430, [PERSON] передала в якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року належну їй на підставі купівлі-договору від 22 червня 2006 року квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17-19). 02 вересня 2006 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 22). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 23). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (т. 1 а.с. 26). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року (т. 1 а.с. 222-225), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 226-227), [PERSON] у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу за заявою позивача було залишено без розгляду (т. 1 а.с. 228). Відповідно до листа-повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» № Д4-В41/30-24 від 13 березня 2020 року кредитні зобов`язання за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», виконано (т. 2 а.с. 67). Згідно з відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження квартири [ADDRESS] було припинено на підставі заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» № 38939611 (т. 2 а.с. 68-71). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів цивільної справи квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем [PERSON] 22 червня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу. Шлюб між сторонами було зареєстровано 02 вересня 2006 року. Тобто, квартира [ADDRESS] є особистою власністю відповідача. Доказі того, що квартиру було придбано за кредитні кошти позивачем до суду надано не було. Об`єкт нерухомого майна, належного відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року, було передано [PERSON] в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і АППБ «Аваль», поручителем за яким вона була. Позивач посилається, що ним сплачувалися кошти в рахунок сплати зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, які були спільними коштами подружжя [PERSON] і [PERSON] та долучено до матеріалів справи квитанції (т. 1 а.с. 44-108), платником в яких зазначено [PERSON] . Суд не приймає зазначені квитанції як належний доказ, оскільки вони не доводять виникнення у відповідача обов`язку компенсувати Ѕ частину сплачених грошових коштів, тому що боржником у кредитному договорі № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і АППБ «Аваль», є саме [PERSON] , а [PERSON] лише поручитель. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Також ч. 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У ході судового розгляду позивачем не було доведено, що грошові кошти, якими він сплачував поточні кредитні платежі, були сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . Сама по собі наявність на рахунках позивача грошових коштів не свідчить про те, що ці кошти були сумісно нажитим майном подружжя, а також те, що боржником за кредитним договором кошти у відповідному розмірі не надавалися позивачеві для сплати ним існуючого боргу перед банком. Таким чином, грошові кошти у розмірі 15 014,01 доларів США, які як стверджує позивач були сплачені подружжям у виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, не можуть визнані об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони не були одержані подружжям, тобто, подружжя не набуло на них права власності. Також слід зазначити, що грошові кошти, які позивач вважає сумісно нажитим майном подружжя, які сплачувалися в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не можуть взагалі бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки внаслідок їх сплати було отримано об`єкт нерухомості, а тому позивачем було обрано неналежний спосіб захисту свого права. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання грошових коштів, сплачених ним у період з 02 вересня 2006 року по 26 грудня 2013 року в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і АППБ «Аваль», витрачених для сплати вартості квартири [ADDRESS] , об`єктом спільного сумісної власності подружжя не знайшли свого підтвердження, тому у їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] і [PERSON] по Ѕ частині грошових коштів у розмірі 15 014,01 доларів США, вони є похідними від позовної вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому у їх задоволенні слід також відмовити. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 7 507 доларів США, то вони не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідач не набула у власність зазначену суму, а у задоволенні позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у розмірі 15 014,01 доларів США, сплачених у рахунок виконання зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, та визнання права власності на Ѕ їх частину відмовлено, то у задоволенні цих позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. При цьому суд не приймає як належні докази посилання позивача на наявний між ним та відповідачем спір щодо користування квартирою [ADDRESS] , оскільки зазначені обставини жодним чином ані на предмет позову по даній цивільній справі, ані на спосіб доказування у даному разі не впливає та не має жодного значення для вирішення спору по даній цивільній справі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed