Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такими, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260202055 від 07.06.2021. Відповідачі по справі є його колишньою дружиною та сином. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ними розірвано 11.08.2008. [PERSON] , [PERSON] не проживають з 2008 року в будинку позивача, не приймають участі у витратах на утримання будинку, однак зняти з реєстрації місця свого проживання в будинку [PERSON] та [PERSON] не бажають, що порушує право власності позивача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Також позивач зазначив, що з дружиною він розвівся у 2008 році та з того часу з нею не проживав. Зазначений будинок ним приватизований та він є єдиним власником будинку, що підтверджується матеріалами судової справи. Наявність реєстрації відповідачів позбавляє можливості належним чином реалізувати своє право користування житлом. Відповідач [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно, належним чином, заперечень суду не надавали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Тишківська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,представника в судове засідання не забезпечили, про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно належним чином, надали до суду заяву про слухання справи без участі представника Тишківська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 11.08.2008, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції встановлено, що [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] , актовий запис №87 ( а.с.6). З виписки із погосподарської книги №844 від 27.05.2021, виданої Тишківською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області встановлено, що відповідно до погосподарського обліку Тишківської сільської ради на 2021-2025 роки [PERSON] , [INFO] , є головою двору, що розташоване за адресою [ADDRESS] ( а.с.7). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 260202055 від 07.06.2021 встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] ( а.с.8). Із технічного паспорту на садибний ( індивідуальний) житловий будинок за адресою [ADDRESS] встановлено, що замовником технічної документації є [PERSON] ( а.с.9-11). З архівної довідки №1 від 12.01.2018 встановлено, що за архівними даними реєстрованих книг КП "БМБТІ" за станом до 01.01.2013 будинок за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] ( а.с.12). З рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.06.2008 встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано ( а.с.14). З рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 08.01.2009 встановлено, що з [PERSON] стягувались аліменти на навчання доньки [PERSON] ( а.с.15). Зі змісту довідки, виданої Тишківською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області від 19.07.2021 №937, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою ( а.с.16). З довідки виданої Тишківською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області від 19.07.2021 №958 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований та постійно проживає за адресою [ADDRESS] , до складу його сім`ї входить син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований але не проживає ( а.с.17). З листів адресованих [PERSON] , [PERSON] від 19.07.2021 встановлено, що [PERSON] направляв повідомлення про добровільне зняття з реєстрації відповідачів ( а.с.19-20). Також в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що знайомий з позивачем тривалий час та часто буває в гостях у [PERSON] та близько 12 років із ним за адресою [ADDRESS] , не проживали ні колишня дружина [PERSON] , ні його син [PERSON] . Свідок [PERSON] надав показання, що з 2013 року проживав через дорогу від місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] . З 2017 року він змінив місце проживання, однак із спілкування з позивачем, то з ним ніхто не проживає до цього часу. Суд зазначає, що подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зазначає, що поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців та у відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно з ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином відповідачі понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживають в житловому будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов`язок щодо сплати комунальних послуг не несли, відтак останні які зареєстровані мешканецями у будинку втратили право користуватися цим житлом. Поважні причини відсутності відповідачів в спірному будинку понад встановлені строки судом не встановлені. Факт перебування на реєстраційному обліку відповідачів в домоволодінні позивача позбавляє останнього можливості розпоряджатися належним йому на праві приватної власності будинком. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналізуючи зібрані у справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання , що належить позивачеві . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідачів із кожного окремо у розмірі 908 ( дев`ятсот вісім ) гривень 00 копійок.

Outcome: approved