Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, обґрунтовуючи його наступним. Фермерське господарство «КВЮНА» засноване [PERSON] на земельній ділянці площею 50,4 га, розташованій на території Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області, яка надана [PERSON] у довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000643146, виданого на підставі рішення Великолепетиської селищної ради народних депутатів Великолепетиського району Херсонської області від 16 вересня 1992 року № 66 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 8. У рішенні виконавчого комітету Великолепетиської районної ради народних депутатів від 26 жовтня 1994 року № 32 «Про державну реєстрацію фермерських господарств «Дніпро», «Ектенія», «Чумаки», «Квюна», «Баланс», «Світанок», «Славут», «Руслан», «Вікторія», «Світлана»» зазначено про реєстрацію фермерського господарства «КВЮНА» з правом юридичної особи. З метою ведення на вказаній земельній ділянці фермерського господарства [PERSON] створив та зареєстрував фермерське господарство «КВЮНА». Згідно фактичних обставин вищевказана земельна ділянка використовується фермерським господарством «КВЮНА». Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 розділу V «Земля ФГ» статуту фермерського господарства «КВЮНА» до складу земель фермерського господарства входить земельна ділянка площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878, яка розташована на території Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області. За змістом статей 6, 50 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561 -XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України, а тому особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковувань володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Позивач звернувся до відповідача для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права довічного успадковуваного володіння фермерського господарства «КВЮНА» на земельну ділянку площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878, але відповідач відмовив позивачу та зазначив, що для реєстрації права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства на фермерське господарство «КВЮНА» має бути видано відповідний правовстановлюючий документ, бо Державний акт на право довічного успадковуваного володіння видано фізичній особі [PERSON] . Враховуючи вищевказане, позивач просить суд визнати незаконною відмову державного реєстратора Великолепетиської селищної ради Погорілого Миколи Олександровича щодо реєстрації за фермерським господарством «КВЮНА» права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою; визнати за фермерським господарством «КВЮНА» право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878 для ведення фермерського господарства, яка надана [PERSON] у довічне успадковуване володіння землею для ведення фермерського господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000643146, виданого на підставі рішення Великолепетиської селищної ради народних депутатів Великолепетиського району Херсонської області від 16 вересня 1992 року № 66 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 8. Ухвалою Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін та визначено відповідачу строк у розмірі 5 днів з дня отримання даної ухвали для подачі до суду заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також, відповідачу встановлено строк 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали для подачі до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів до неї. Клопотань із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін від учасників справи до суду не надходило. 10.01.2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява у якій він просить розглядати справу у його відсутність та при винесенні рішення по справі покладається на розсуд суду. Відповідно до\~ст.\~2\~ЦПК України\~завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Суд\~та учасники\~судового процесу\~зобов`язані керуватися\~завданням цивільного\~судочинства,\~яке превалює\~над будь-якими\~іншими міркуваннями\~в судовому\~процесі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що фермерське господарство «КВЮНА» засноване [PERSON] на земельній ділянці площею 50,4 га, яка розташована на території Великолепетиської селищної ради, наданій [PERSON] у довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000643146, виданого на підставі рішення Великолепетиської селищної Ради народних депутатів Великолепетиського району Херсонської області від 16.09.1992 року № 66 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 8. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6509502492021 від 02.07.2021 року земельна ділянка площею 50.4010 га, яка була надана [PERSON] на підставі державного акту від 16.09.1992 року б/н, має кадастровий номер 6521255100:02:001:0878 і розташована на території Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області. Згідно рішення виконавчого комітету Великолепетиської районної Ради народних депутатів № 32 від 26.10.1994 року фермерське господарство «КВЮНА» зареєстроване з правом юридичної особи з дня його державної реєстрації. Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 розділу V «Земля ФГ» статуту фермерського господарства «КВЮНА» схваленого рішенням загальних зборів ФГ «КВЮНА» № 2 від 07.07.2021 року до складу земель фермерського господарства входить земельна ділянка площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878, яка розташована на території Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області. Відповідно до ст.ст. 6, 50\~ЗК України\~від 18\~грудня 1990\~року №\~561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної\~Ради України\~від 13\~березня 1992\~року №\~2200\~«Про прискорення\~земельної реформи\~та приватизацію\~землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х\~"Перехідні\~положення"\~ЗК України\~2001\~року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп\~(справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18.12.1990 була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння.\~ЗК України\~в редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01.01.2008, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч.\~2 ст.\~14, ч. 2 ст.\~41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: п. 6\~розділу Х "Перехідні положення" ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; п. 6\~Постанови Верховної\~Ради України\~"Про\~земельну реформу"\~від 18.12.1990\~№ 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція та ст. 41\~Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид "мирного володіння майном" в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено\~статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17. Згідно з частиною 1\~статті 51 ЗК України (у редакції, чинній на момент створення ФГ (від 16.04.1999 року № 561-XII)) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. Відповідно до положень статті 7\~ЗК України (у відповідній редакції) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Згідно із частиною 1\~статті 23 ЗК України\~(у відповідній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до частин 1, 2\~статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство"\~(чинного на момент створення ФГ) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Отже законодавством, чинним на момент створення фермерського господарства, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянсько-фермерського господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянсько-фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянсько-фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянсько-фермерського господарства, без створення такого селянсько-фермерського господарства. Враховуючи вищевказане, у рішенні виконавчого комітету Великолепетиської районної Ради народних депутатів від 26 жовтня 1994 року № 32 зазначено про реєстрацію Фермерського господарства «КВЮНА» з правом юридичної особи. 19.06.2003 року прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким\~Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII\~визнано таким, що втратив чинність. У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно із частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому\~ЗК України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV). Отже, чинне законодавство також пов`язує можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у\~статті 42 Господарського кодексу України\~(далі -\~ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні\~статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за\~статтею 55 ГК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №\~320/5724/17. З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV вбачається, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей\~9,\~11,\~14,\~16,\~17,\~18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі №\~6-20859св07, від 10 жовтня 2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07). Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі №\~\~ 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі №\~\~ 677/1865/16-ц, від\~\~ 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі №\~\~ 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі №\~\~ 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18). Водночас згідно зі\~статтею 92 ЗК України\~(у редакції, чинній з 01 січня 2002 року, тобто після державної реєстрації ФГ (підпункт 7.2 цієї постанови)) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності. Пунктом 6\~розділу X "Перехідні положення" ЗК України\~у редакції, яка діяла з 01 січня 2002 року (момент набрання ним чинності) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте\~Конституційний Суд\~України рішенням\~N\~5-рп/2005\~від 22\~вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним) положення пункту 6\~розділу X "Перехідні положення" ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №\~922/989/18 дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Також у цій постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до статті 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколів до неї, з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється\~Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яка кореспондується зі статтею 10\~ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна", в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном"". На підставі викладеного, можна дійти висновку, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким гарантується статтями 1, 8, 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України" вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар". Відповідно до статті 5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання наявності чи відсутності права. Згідно приписів статті 396\~ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 152\~ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Таким чином, цілком правомірним є застосування при вирішенні даної справи такого способу захисту як визнання за Фермерським господарством «КВЮНА» права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50,4010 га кадастровий номер 6521255100:02:001:0878, яка надана [PERSON] у довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №000643146, виданого на підставі рішення Великолепетиської селищної ради народних депутатів Великолепетиського району Херсонської області від 16 вересня 1992 року № 66 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №8. У статті 126 Земельного кодексу України зазначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до абзацу сьомого пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право постійного користування земельною ділянкою. Зважаючи на вищевказані правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права позивач звернувся до відповідача для реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права довічного успадковуваного володіння фермерського господарства «КВЮНА» на земельну ділянку площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878. Відповідач відмовив позивачу та зазначив, що для реєстрації права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства на Фермерське господарство «КВЮНА» має бути видано відповідний правовстановлюючий документ, бо Державний акт на право довічного успадковуваного володіння видано фізичній особі [PERSON] . Так, приписи норм права, які визначали зміст довічного успадковуваного володіння землею, обумовили законні очікування позивача на те, що земельна ділянка, яка була надана в користування на титулі довічного успадковуваного володіння, з метою ведення фермерського господарства та здійснення ним господарської діяльності, буде використовуватися саме для цієї мети увесь час існування фермерського господарства. У своєму рішенні у справі Pine Valley Developments Ltd. and others v. Ireland Європейський суд визнав компанію-заявника, яка купила земельну ділянку, отримавши дозвіл на будівництво, такою, що має законні очікування розвивати спірну територію, а відповідний дозвіл на здійснення господарської діяльності на земельній ділянці був визнаний "складовою частиною власності заявника" в розумінні ст. 1 Протоколу № 1. Таким чином умовою наявності законного очікування (legitimate expectations) в розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави (sufficient legal basis) в національному праві або усталена практика публічної адміністрації. Тобто, законне очікування - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. У даному спорі законні очікування позивача мають ще більш очевидний характер, аніж в наведеній справі ЄСПЛ, оскільки законодавцем встановлене спеціальне призначення спірної земельної ділянки - для ведення фермерського господарства; використання позивачем земельної ділянки на підставі Закону носить тривалий характер; право позивача на використання спірної ділянки визнано державними фіскальними органами. Право позивача на використання земельної ділянки, яка була надана для створення і здійснення господарської діяльності фермерського господарства « [INFO] », є законними очікуваннями (legitimate expectations), і в якості таких вони підлягають захисту як майно в розумінні ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. За таких умов спірна відмова відповідача, порушує приписи статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, внаслідок чого підлягає визнанню протиправною. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведені положення частини другої статті 19 Конституції України означають, що органи державної влади та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами прийнятими у межах компетенції. Враховуючи вищевикладене суд, відповідно ст.ст. 16, 319, 321, 392, 396 ЦК України, ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 126, 152 ЗК України, ст. 263 ЦПК України, ч. 6 ст. 13 закону України "Про судоустрій і статус суддів" вважає необхідним визнати незаконною відмову державного реєстратора Великолепетиської селищної ради Херсонської області Погорілого М.О. щодо реєстрації за фермерським господарством «КВЮНА» права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою та визнати за фермерським господарством «КВЮНА» право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50,4010 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0878 для ведення фермерського господарства, яка надана [PERSON] у довічне успадковувань володіння землею для ведення фермерського господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000643146, виданого на підставі рішення Великолепетиської селищної Ради народних депутатів Великолепетиського району Херсонської області від 16 вересня 1992 року № 66 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 8, а тому позов фермерського господарства "КВЮНА" підлягає задоволенню. На підставі ст. 13 Закону України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів"\~від 02.06.2016\~року №\~1402-VIII, ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 392, 396 ЦК України, ст.ст. 126, 152 ЗК України,

Outcome: approved