Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що у 2017 році дала дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться у її приватній власності. [PERSON] є її знайомою жінкою. [PERSON] за цією адресою не проживає і не проживала. Комунальні послуги відповідач не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, наміру проживати у даному будинку не має. Ухвалою суду від 11.11.2021 року було відкрите провадження та розпочате підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 29.11.2021 справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме: відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу №197 від 06.03.2002, технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду. З акту обстеження матеріально - побутових умов від 31.08.2021 вбачається, що відповідач по справі у вищенаведеному домоволодінні не проживала. Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстрована також у вказаному будинку. Матеріали справи не містять доказів , які б підтверджували, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, у разі виникнення спору між власником нерухомого майна та особами, які вселялися в житло, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У даній справі відповідач зареєстрований у спірному будинку, не є членом сім`ї позивача і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не є його членом сім`ї, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому будинку, не приймання участі в утриманні будинку, не пов`язаність відповідача спільним побутом з позивачем, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація відповідача в належному позивачу будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved