Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

08 вересня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 08 листопада 2005 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі до 11200 грн. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем, який постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідач [PERSON] . На виконання вимог ст. 1281 ЦК України 17 січня 2019 року позивачем було направлено претензію кредитора до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, а 19 квітня 2021 року направлено лист-претензію до відповідача як спадкоємця після смерті [PERSON] . Станом на дату смерті позичальника її заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором становить 10552,41 грн. яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 10422,65 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 129,76 грн. У зв`язку з тим, що відповідачами заборгованість не погашена, позивач в силу ст. 1282 ЦК України просить стягнути її з спадкоємця. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» надав до суду заяву, у якій просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1281 ЦК України якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що згідно анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 08 листопада 2005 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту. Станом на 10 жовтня 2014 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 08 листопада 2005 року становить 10552,41 грн. яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 10422,65 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 129,76 грн, що підтверджується даними розрахунку заборгованості за договором б/н від 08 листопада 2005 року, укладеного між банком та клієнтом [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Позовні вимоги позивачем пред`явлені до [PERSON] , з мотивів спільного проживання та реєстрації останнього із спадкодавцем на момент її смерті. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою № 6/5-3200 від 28 грудня 2021 року, виданою директором Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Пономарьовим А. Відповідно до вимог ч.1, 2, 3 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. 11 травня 2017 року позивачем до Першої дніпровської державної нотаріальної контори було подано претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України. За повідомленням Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 13 травня 2017 року претензія була зареєстрована та на її підставі було заведено спадкову справу №254-2017. 19 квітня 2021 року на адресу відповідача позивачем було направлено лист-претензію щодо сплати суми заборгованості, яка станом на день смерті [PERSON] складала 10552,41 грн. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до вимог ч .1, 2, 3 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За інформацією отриманою з Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 20 грудня 2021 року, а саме копією спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , остання була заведена за № 254-2017 на підставі претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк». Інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини у встановлений строк до нотаріальної контори не надходило. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Тобто, в даному випадку із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса ніхто не звертався, спадкова справа заведена на підставі претензії позивача, строк для подання заяв сплив, доказів про те, що відповідач у справі є спадкоємцем, а також те, що наявне спадкове майно після смерті [PERSON] , стороною позивача не надано. Факт спільної реєстрації померлого та відповідача не є безумовною підставою для задоволення вимог кредитора. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що підстав для задоволення позову не вбачається. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed