Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ "Фінансова компанія управління активами", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. та головний державний виконавець Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гриневич А.М., про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса, зареєстрованого в реєстрі за №5148, від 24 січня 2020 року таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що головним державним виконавцем Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гриневич А.М. відкрито виконавче провадження №67356808 з примусового виконання виконавчого напису №5148 посвідченого 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. про стягнення з нього на користь ТОВ "Фінансова компанія управління активами" невиплачених в строк, згідно Кредитного договору №003-02581-260613 від 26 червня 2013 року, грошових коштів, за період з 08 лютого 2018 року по 23 січня 2020 року, у розмірі 41734,12 гривні, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 32218,60 гривень; заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами та комісією - 9365,52 гривень; плати за вчинення виконавчого напису - 150,00 гривень. Вказує, що при вчиненні нотаріального напису, нотаріус не переконався у безспірності заборгованості, що суперечить Закону України "Про нотаріат". На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №5148 від 24 січня 2020 року, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. щодо звернення стягнення грошових коштів. Представник відповідача директор ТОВ "Фінансова компанія управління активами" Велікданов С.К. у поданій до суду 24 грудня 2021 року заяві, з урахуванням статті 206 ЦПК України, позовні вимоги [PERSON] визнав. Не заперечує щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 гривні та судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 227 гривень. Крім цього, 24 грудня 2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді, згідно з яким у разі сплати позивачем коштів у розмірі 7512,14 гривень у строк до 18 години 00 хвилин 20 грудня 2021 року частина заборгованості у розмірі 34221,98 гривень буде списана, а заборгованість за кредитним договором №003-02581-260613 від 26 червня 2013 року та виконавчим написом №5148 вважатиметься погашеною в повному обсязі. Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2021 року постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі. Клопотання будь-якої зі сторін про інше до суду - не надходило. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. За загальним правилом статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п.24 постанови від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Разом з цим, суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 цього закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22 лютого 2012 року №296/5. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 ЗУ "Про нотаріат"). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 ЗУ "Про нотаріат" та глава 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст.87 ЗУ "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів. Аналізуючи норми ЗУ "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій можна дійти наступних висновків. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 ЗУ "Про нотаріат"). Учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень статтей 87, 88 ЗУ "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постанові від 29 березня 2019 року у цивільній справі №137/1666/16-ц та постанові від 14 серпня 2019 року у цивільній справі №569/8884/17. Разом з цим, згідно викладеної в постанові від 21 вересня 2021 року справа №910/10374/17 Правової позиції Верховного Суду, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В позовній заяві позивач ствердив, що не укладав жодного нотаріально посвідченого кредитного договору, не визнає наявність заборгованості вказаної у виконавчому написі №5148 від 24 січня 2020 року, в розмірі 41734,12 гривень, ні перед ТОВ "Фінансова компанія управління активами", ні перед ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів", ні перед ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором №003-02581-260613 від 26 червня 2013 року, що вказує на можливе порушення нотаріусом процедури та порядку вчинення виконавчого напису, а такожвідсутність такої обов`язкової умови як - безспірність заборгованості за кредитним договором в своїй сукупності може бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім цього суд констатує, що відповідачем не було подано до суду жодного документу, в тому числі Договори про відступлення права вимоги №195/К від 09лютого 2018 року та №20/01/20-1/1 від 20 січня 2020 року, кредитний договір №003-02581-260613 від 26 червня 2013 року, розрахунок заборгованості та інші. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вказане вище, зважаючи на заперечення позивача про наявність у нього заборгованості за кредитним договором №003-02581-260613 від 26 червня 2013 року, що свідчить про наявність спору між кредитором та позичальником, натомість визнання відповідачем позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову. Щодо клопотання про врегулювання спору за участю судді Предметом спору за даним позовом є виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 24 січня 2020 року зареєстрованого в реєстрі за №5148, встановлення обставин, які б свідчили про наявність або відсутність факту недотримання приватним нотаріусом законодавства України при вчиненні спірного виконавчого напису та порушення процедури, порядку вчинення виконавчого напису, що є підставою для його скасування. Натомість, у поданій заяві про врегулювання спору за участю судді, відповідач пропонує спосіб вирішення питання про погашення кредитної заборгованості [PERSON] , що ніяким чином не стосується предмету спору у дані справі. Оскільки в даній цивільній справі не вирішується питання про встановлення розміру кредитної заборгованості та виконання кредитних зобов`язань, а вирішується питання про дотримання чи недотримання приватним виконавцем процедури, порядку вчинення виконавчого напису, що є підставою для відмови у позові чи його задоволення, суд не вбачає підстав для прийняття клопотання про врегулювання спору за участю в суді. Обставини, якими заявник мотивує таке клопотання, жодним чином не стосуються предмету спору у даній справі та не вирішують спір по суті. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Частиною першою статті 142 ЦПК України та частиною третьою статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908,00 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату №43941 від 02 грудня 2021 року, та судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову в розмірі 454,00 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату №43974 від 02 грудня 2021 року. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 681,00 гривню. На підставі ч.1 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 681,00 гривень, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved