Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

У вересні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трейдгруп Скорта» про захист прав споживачів, визнання права власності на майнові права, в якому просять суд визнати за [PERSON] право власності на 100% майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 100% майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 100% майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між кожним із позивачів та відповідачем були укладені договори купівлі-продажу майнових прав, згідно з якими відповідач прийняв на себе зобов`язання передати у власність позивачів майнові права на квартири в житловому будинку за поштовою/будівельною адресою: [ADDRESS], а позивачі зобов`язалися прийняти та оплатити узгоджену вартість за майнові права на квартири. За умовами укладених договорів майнові права передаються за актом прийому передачі майнових прав, в зв`язку з чим майнові права були передані позивачам за актами прийому передачі майнових прав на квартиру від 05.09.2016 р. Позивачем [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача 233 511,40 грн., що відповідає вартості 30,66 кв.м. або 100% визначеної договорі в загальної площі квартири. Позивачем [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача 264 766,50 грн., що відповідає вартості 38,96 кв.м. або 97% визначеної договорі в загальної площі квартири. Позивачем [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача 709 250,00 грн., що відповідає вартості 56,74 кв.м. або 97% визначеної договорі в загальної площі квартири. Станом на дату звернення до суду позивач [PERSON] в повному обсязі сплатила вартість майнових прав. Позивачі [PERSON] та [PERSON] сплатили вартість майнових прав у розмірі 97% та звернулись до відповідача з заявами про зарахування однорідних зустрічних вимог, та, враховуючи приписи ст. 601 ЦК України, також в повному обсязі виконали обов`язки щодо сплати майнових прав. З огляду на вищенаведене позивачі просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15.09.2021 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суд м. Києва від 10.11.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явились,через канцелярію суду надіслали заяву, в якій просять розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовільнити. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Петренко О.В. також надійшла заява, в якій він зазначив, що просить провести засідання без його участі,позовні вимоги просить задовільнити, з підстав зазначених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, не скористався правом надати відзив на позовну заяву. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З цих підстав суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, та який не повідомив суд про причини неявки, згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. У зв`язку із неявкою сторін по справі,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачі посилаються на підтвердження своїх вимог, дослідивши докази, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 05 вересня 2016 р. між ТОВ «Компанія Трейдгруп Скорта» у якості продавця та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. (а.с. 12-13) За умовами вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (п.1.1, п.2.1 Договору) Майнові права на квартиру за договором вважаються переданими від продавця покупцю в момент підписання сторонами акту прийому передачі (п.1.4 Договору). Ціна майнових прав на квартиру становить 223 511,40 грн., виходячи з вартості 1 кв.м. в сумі 12 500,00 грн. (п.3.1 Договору) Згідно п.3.4 Договору остаточна площа та номер квартири визначаються згідно документа про інвентаризацію, остаточна площа застосовується для визначення остаточною вартості квартири. Відповідно до акту прийому передачі майнових прав на квартиру від 05.09.2016 р. відповідач передав [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с. 14) Згідно довідки відповідача від 05 вересня 2016р. [PERSON] сплатила на користь відповідача вартість майнових прав на об`єкт в сумі 223 511,40 грн., що відповідає площі квартири 30,66 кв.м. та 100 % вартості майнових прав (а.с. 15). Відповідно до технічного паспорту площа вказаної квартири за наслідком технічної інвентаризації становить 29,7 кв.м. (а.с.16-17) 24.07.2021р. [PERSON] направила на адресу відповідача заяву про підписання акту прийому-передачі 100% майнових прав (а.с.20-24) 05 вересня 2016р. між ТОВ «Компанія Трейдгруп Скорта» у якості продавця та [PERSON] було укладено Договір № 38/5 купівлі-продажу майнових прав на квартиру. (а.с. 33-34) За умовами вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (п.1.1, п.2.1 Договору) Майнові права на квартиру за договором вважаються переданими від продавця покупцю в момент підписання сторонами акту прийому передачі (п.1.4 Договору). Ціна майнових прав на квартиру становить 264 766,50 грн. виходячи з вартості 1 кв.м. в сумі 6 795,00 грн. (п.3.1 Договору) Згідно п.3.4 Договору остаточна площа та номер квартири визначаються згідно документа про інвентаризацію, остаточна площа застосовується для визначення остаточною вартості квартири. Відповідно до акту прийому передачі майнових прав на квартиру від 05.09.2016 р. відповідач передав [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с. 35) Згідно довідки відповідача від 05 вересня 2016р. [PERSON] сплатив на користь відповідача вартість майнових прав на об`єкт в сумі 264 766,50 грн., що відповідає площі квартири 38,9649 кв.м. та 97 % вартості майнових прав (а.с. 36). Відповідно до технічного паспорту площа вказаної квартири за наслідком технічної інвентаризації становить 40,9 кв.м. (а.с.37-38) Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14.07.2021р. по справі № 759/4838/21 задоволено позов [PERSON] до відповідача та вирішено стягнути з відповідача на користь [PERSON] пеню за порушення зобов`язання за договором №32/5 від 05.09.2016р. в розмірі 132 383, 25 грн. (а.с. 46-49) 24.07.2021р. [PERSON] направив на адресу відповідача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог та підписання акту прийому-передачі 100% майнових прав (а.с.40-45) Згідно ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Внаслідок збільшення площі квартири до 40,9 кв.м. у позивача [PERSON] виник обов`язок щодо сплати 1,9351 кв.м., вартістю 6 795,00 грн. за 1 кв.м., тобто на суму 13 182,30 грн., а у відповідача на підстави вищевказаного судового рішення виник обов`язок щодо сплати пені в розмірі 132 383, 25 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач мали однорідні зустрічні майнові вимоги, строк виконання яких настав, та внаслідок заяви [PERSON] відбулось зарахування однорідних вимог у сумі 13 182,30 грн. та зобов`язання [PERSON] щодо сплати майнових прав припинилось (зобов`язання виконано в повному обсязі) 05 вересня 2016 р. між ТОВ «Компанія Трейдгруп Скорта» у якості продавця та [PERSON] було укладено Договір № 94/12 купівлі-продажу майнових прав на квартиру. (а.с. 54-55) За умовами вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (п.1.1, п.2.1 Договору) Майнові права на квартиру за договором вважаються переданими від продавця покупцю в момент підписання сторонами акту прийому передачі (п.1.4 Договору). Ціна майнових прав на квартиру становить 731 125,00 грн. виходячи з вартості 1 кв.м. в сумі 12 500,00 грн. (п.3.1 Договору) Згідно п.3.4 Договору остаточна площа та номер квартири визначаються згідно документа про інвентаризацію, остаточна площа застосовується для визначення остаточною вартості квартири. Відповідно до акту прийому передачі майнових прав на квартиру від 05.09.2016 р. відповідач передав [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с. 56) Згідно довідки відповідача від 05 вересня 2016р. [PERSON] сплатила на користь відповідача вартість майнових прав на об`єкт в сумі 709 250,00 грн., що відповідає площі квартири 56,74 кв.м. та 97 % вартості майнових прав (а.с. 57). Відповідно до технічного паспорту площа вказаної квартири за наслідком технічної інвентаризації становить 59,3 кв.м. (а.с.58-59) Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14.07.2021р. по справі № 759/4840/21 задоволено позов [PERSON] , стягнуто з відповідача на її користь пеню за порушення зобов`язання за договором №94/12 від 05.09.2016р. в розмірі 354 625 грн. (а.с. 66-73) 24.07.2021р. [PERSON] направила на адресу відповідача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог та підписання акту прийому-передачі 100% майнових прав (а.с.61-65) Внаслідок збільшення площі квартири до 59,3 кв.м. у позивача [PERSON] виник обов`язок щодо сплати 2,56 кв.м. вартістю 12 500 грн. за 1 кв.м., тобто на суму 32 000,00 грн., а у відповідача на підстави вищевказаного судового рішення виник обов`язок щодо сплати пені в розмірі 354 625,00 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач мали однорідні зустрічні майнові вимоги, строк виконання яких настав, та внаслідок заяви [PERSON] відбулось зарахування однорідних вимог у сумі 32 000,00 грн. та зобов`язання [PERSON] щодо сплати майнових прав припинилось (зобов`язання виконано в повному обсязі) За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: -наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); -якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); -якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги),якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. Відповідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній, в тому числі, в постанові від 30.01.2013 року по справі №6-168цс12, за своїм змістом майнові права - це «право очікування» - обмежене речове право, яке засвідчує правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому і є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав. В межах вироблених підходів до тлумачення поняття "майно", в контексті статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини воно охоплює як «існуюче майно» так і активи, в тому числі, права вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що у нього є обґрунтоване і "законне сподівання", що він отримає можливість ефективного здійснення "права власності» (Велика Палата Європейського суду, справа «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany», скарга N 42527/98, § 83). Тому деякі капіталовкладення, що представляють активи, також розглядаються як «майнові права» і «майно» для цілей цієї норми (Велика палата Європейського суду у справах «Iatridis v. Greece» скарга N 31107/96, §54; Beyeler v. Italy, скарга N 33202/96, § 100). В таких справах Європейський суд робить висновок, що певні законні очікування заявників також підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги такою, що вона може вважатися «активом». «Правомірні очікування» підлягають захисту як майно і майнові права («NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11). Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, законодавство не містить окремого виду договору, як споживчий. Договір будь-якого виду може бути споживчим, якщо він відповідає критеріям, передбаченим законом. Згідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній в Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів від 01.02.2013р. незалежно від виду укладених громадянами договорів на придбання нерухомості в споруджуваних будинках, їх зміст - це угода про послугу та виконання робіт з будівництва житла. Тому, враховуючи, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, Верховний суд вважає що до відносин з придбання громадянами житла в забудовника застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначена правова позиція неодноразово викладалась Верховним судом, зокрема, в постанові від 07.10.2020р. у справі № 755/3509/18. Укладений договір купівлі-продажу відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару (квартири), що використовується позивачем для власних потреб. Тож позивач є споживачем продукції, результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. До цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами. Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. У статті 876 ЦК України передбачено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено право на справедливий суд. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Таким чином судом встановлено, що відповідач - не виконав належним чином узятих за договором зобов`язань, хоч позивачі сплатили вартість майнових прав в повному обсязі, тобто вчинили дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт, що є підстави для визнання за позивачами майнових прав на спірні квартири. На підставі викладеного та

Outcome: approved