Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 19 вересня 2019 року між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 416/19. Згідно умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп., строком на 18 місяці, починаючи з 19 вересня 2019 року до 18 березня 2021 року. Відповідач зобов`язувався погашати заборгованість по Кредитному договору щомісячно у період з 20 по 30 число кожного місяця з графіком погашення заборгованості по Кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом. Кредит був отриманий 19 вересня 2019 року, що підтверджується видатковим касовим ордером № 160. Відповідач повинен був повернути суму кредиту та проценти за користування кредитом, які розраховуються щомісячно при своєчасному внесені платежів, відповідно п.4.2 кредитного договору. Проте, [PERSON] припинив виконувати свої зобов`язання по договору з грудня 2019 року та станом на 30 вересня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 43 340 грн. 16 коп., яка складається з наступного: залишок кредиту - 30 000 грн. 00 коп. та проценти за користування кредитом в розмірі - 13 340 грн. 16 коп. В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед позивачем по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування, 19 вересня 2019 року між КС «Самара» та [PERSON] було укладено договір поруки № 416/19, відповідно до умов якого відповідач прийняв на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] . Відповідно до п.2.1 договору поруки, відповідальність поручителя наступає у разі, коли [PERSON] не виконує або належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором з будь-якої причини, в тому числі, смерті. Тому, оскільки позичальник [PERSON] помер, зобов`язання по поверненню та погашенню кредитної заборгованості переходять до [PERSON] , який є поручителем за кредитним договором. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, КС «Самара» на адресу відповідача була направлена вимога з проханням погасити заборгованість, однак, поручитель проігнорував цю вимогу, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, просить суд стягнути з [PERSON] на користь КС «Самара» заборгованість за кредитним договором № 416/19 від 19 вересня 2019 року, укладеного з КС «Самара» та [PERSON] в розмірі 43 340 грн. 16 коп. та судові витрати, які були сплачені при подачі позову до суду в розмірі 2 102 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.28-29). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого його місця проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.32). Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.30). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено судом, 19 вересня 2019 року між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 416/19. Згідно умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 30 000 грн. 00 коп., строком на 18 місяців, починаючи з 19 вересня 2019 року до 18 березня 2021 року (а.с.5-7). Кредит був отриманий 19 вересня 2019 року, що підтверджується видатковим касовим ордером № 160 (а.с.9). В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед позивачем по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування, 19 вересня 2019 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 416/19, відповідно до умов якого відповідач прийняв на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] . Відповідно до п.2.1 договору поруки, відповідальність поручителя наступає у разі, коли [PERSON] не виконує або неналежним чином виконує зобов`язання за кредитним договором з будь-якої причини, в тому числі, смерті (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] припинив виконувати свої зобов`язання по договору з грудня 2019 року та станом на 30 вересня 2020 року в нього виникла заборгованість в розмірі 43 340 грн. 16 коп., яка складається з наступного: залишок кредиту - 30 000 грн. 00 коп. та проценти за користування кредитом в розмірі - 13 340 грн. 16 коп. (а.с.4). Проте, причиною припинення виконання зобов`язань стала смерть [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 507, складений 10 березня 20202 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.34-36). Тому, оскільки позичальник [PERSON] помер, на думку позивача, зобов`язання по поверненню та погашенню кредитної заборгованості переходять до відповідача [PERSON] , який є поручителем за кредитним договором. З даним твердженням представника позивача суд не погоджується, виходячи з наступного. За змістом положень статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обов`язку. Частиною першою статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з частиною першою статті 523 ЦК України, порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника (частина третя статті 559 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Частиною четвертою статті 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Зобов`язання за договором поруки нерозривно пов`язані з особою боржника, а тому, в силу статей 553, 554 ЦК України, неможливо поручитися за виконання зобов`язання боржника, цивільна правоздатність якого припинилася у зв`язку зі смертю боржника. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора стягує заборгованість в межах вартості майна, одержаного у спадщину (стаття 1282 ЦК України). За змістом зазначеної норми у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який відповідає перед кредитором в межах вартості одержаного у спадок майна. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому, правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. На поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням. Подібний за змістом правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-206цс15. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, з метою врегулювання спору в досудовому порядку, на адресу відповідача направлялась досудові вимоги № 259/20 від 12 лютого 2020 року, № 260/20 від 17 лютого 2020 року, № 527/20 від 02 квітня 2020 року, № 528 від 02 квітня 2020 року, № 898/20 від 27 травня 2020 року, № 899 від 27 травня 2020 року щодо сплати заборгованості (а.с.10-15). Однак, вищевказані досудові вимоги судом до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що останні відповідачем були отримані чи відповідач належним чином був повідомленим щодо добровільного виконання зобов`язання. Тобто, будь-які поштові повідомлення на підтвердження вищевказаних обставин позивачем надано не було, тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] належним чином повідомлявся про зазначені вище обставини. Крім того, на думку суду, на відповідача не може бути покладено й обов`язок щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки цивільне законодавство не передбачає можливості поручатися за виконання зобов`язань особою, правоздатність якої припинилась у зв`язку зі смертю. Тому, на підставі викладеного, суддя приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed