Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

Позивач, ТОВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернувся до суду через свого представника з позовною заявою від 18.08.2021 вих. №1151 в якій просить стягнути з відповідача, [PERSON] на його користь в порядку регресу виплачене страхове відшкодування. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, шо оскільки з вини відповідача, який керував автомобілем Chevrolet, Lacetti, д.н.з [NUMBER] відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої сталося зіткнення з автомобілем ВАЗ-217030, д.н.з [NUMBER] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Потерпілому, водію автомобіля ВАЗ-217030, д.н.з [NUMBER] [PERSON] , заподіяно шкоду в розмірі 29231,23 грн.. Автомобіль відповідача був застрахований в ТОВ СК «Альфа-Гарант», остання виплатила страхове відшкодування потерпілому в розмірі 28731,23 грн. (шкода в вирахуванням безумовної франшизи у розмірі 500 грн.).Виходячи із вищенаведених аргументів, викладених у позовній заяві, позивач вважає, що відповідач має сплатити страхове відшкодування, оскільки він письмово не повідомив протягом 3 робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди страховика про ДТП, тому просить стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування у розмірі 28731, 23 грн. та судові витрати у розмірі 5000,00 грн.. Позивач, ТОВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», в письмовій заяві поданій до суду позов підтримав повністю, просить суд його задоволити і слухати справу у його відсутність. Відповідач, [PERSON] , проти позову заперечив посилаючись на те, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може слугувати приводом для стягнення з відповідача відшкодування страхових збитків, оскільки неповідомлення відповідачем позивача про настання страхового випадку не є підставою для стягнення із страхувальника (водія) страхового відшкодування в порядку регресу. Крім того, факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, і сам страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Представником відповідача адвокатом Рижовим С.Є подано заяву до суду про слухання справи у його відсутність та відсутність відповідача. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути судові витрати. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 21.03.2021року о 07-55 год. в м. Суми по вул. Героїв Крут, в районі будинку 39, [PERSON] керуючи транспортним засобом Chevrolet Lacetti, д.н.з [NUMBER] ., перед зміною напрямку руху, не впевнився в безпечності свого манеру, здійснив зіткнення з транспортним засобом ВАЗ-217030, д.н.з [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 07.04.2020 року по справі № 591/1870/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно страхового акту №087722/36/920 від 22.04.2020 року та договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів № AZ141140797 від 28.01.2020 року, сума страхового відшкодування, яка підлягає виплаті потерпілій стороні становить 29231,23 грн.. Розмір завданих збитків підтверджується ремонтною калькуляцією №0636436 від 30.03.2020 року наданих позивачем. Факт перерахування коштів від АТ «СГ ТАС» потерпілій стороні підтверджується копією платіжного доручення № 95092 від 24.04.2020 року. Розрахунком страхового відшкодування в порядку суброгації (регресу) ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» зазначено, що сума страхового відшкодування відповідно до договору страхування № АО-0005905671 від 17.09.2019 року становить 28731,23 грн.. Факт перерахування коштів від ТДВ СК «Альфа-Гарант» до АТ «СГ ТАС» підтверджується копією платіжного доручення № 9518 від 19.06.2020 року. У підпункті «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. З аналізу наведених правових норм, можна зробити висновок, що в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Більше того, обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП, установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. А тому, неповідомлення страхувальником (водієм) свого страховика про настання страхового випадку не є підставою для стягнення із страхувальника (водія) страхового відшкодування в порядку регресу, якщо страховик мав можливість перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам, оскільки, факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; водій, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, і сам страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Такої ж думки дотримується Верховний Суд у справах №760/5736/15-ц, зокрема у постанові від 14.02.2018 року судом зазначається: «Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону». Такий обов`язок встановлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов`язаннях. Це узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16, у справі № 208/7291/13-ц від 16 січня 2019 року. Судом встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сама страхова компанія його визнала, узгодила із потерпілим розмір страхового відшкодування та сплатила його, а тому неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред`явлення регресного позову. До того ж, в процесі слухання справи судом не встановлено та позивачем не доведено, що відсутність письмового повідомлення про ДТП призвела до необґрунтованих виплат, здійснених ним, а тому підстави для задоволення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю. 20.01.2022 року представником відповідача було заявлено клопотання про судові витрати із доданими до нього розрахунками та квитанції про сплату відповідних грошових сум. Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в т. ч. і витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі 920/39/20. На виконання вимог статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені відповідачем і документально підтвердженні судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17750 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved