Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання неправомірним та скасування свідоцтва, рішення, встановлення право власності, зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла її мати, [PERSON] . За свого життя останні не складала заповіту, відповідно до чого її спадкоємцями за законом став її чоловік [PERSON] та дві доньки: [PERSON] та позивач. Після відкриття спадщини у приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької Алли Володимирівни, за відсутності [PERSON] її сестра одноосібно прийняла частину спадкового майна (земельну ділянку, загальною площею 1,933 га), у зв`язку з чим їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.11.2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно довідки про склад сім`ї та проживання позивач була зареєстрована та проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від своєї частини не заявляла. Крім того, спадкове майно складається також із житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з приводу чого, 10 серпня 2021 року [PERSON] було подано позовну заяву про визнання права власності, в якій не зазначено про існування третього спадкоємця першої черги ( [PERSON] ). Враховуючи наведене, позивач просить визнати неправомірним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом № 2628 від 09 листопада 2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25958036 від 09 листопада 2015 року, видані приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою Аллою Володимирівною, а також встановити право власності [PERSON] на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 1,933 га, кадастровий номер 0722881700:00:04:000:0672 із зобов`язанням нотаріуса вчинити відповідні дії, стягнути з відповідача судові витрати у справі. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, вказала, що на момент смерті спадкодавця позивач була лише зареєстрована за місцем її смерті, доказів фактичного постійного проживання, що є обов`язковою умовою для прийняття спадщини у такому випадку, стороною позивача не надано. Крім цієї адреси, позивач проживала в с. Угринів, що нею не заперечується. Заяву про прийняття спадщини до нотаріуса Кулак Л.В. не подавала. З огляду на вказане позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 травня 2014 року (а.с.102). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вирішуючи питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом суд виходить з наступного. Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємців на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно у них виникає з моменту відкриття спадщини. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові КЦС у складі ВС від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У даному випадку, зважаючи на відсутність заповіту, спадкування відбувається за законом. Спадкоємцями є чоловік померлої [PERSON] та дві її доньки: [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 50/2014 вбачається, що [PERSON] подав до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.101). [PERSON] в установлений законом термін подала заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.112). Будь-яких інших заяв про прийняття спадщини від позивача, поданих в межах шестимісячного терміну, матеріали спадкової справи не містять. З огляду на наведене, приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою Аллою Володимирівною було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом № 2628 від 19 листопада 2015 року на земельну ділянку, загальною площею 1,933 га, кадастровий номер 0722881700:00:04:000:0672, що розташована на території Городищинської сільської ради Луцького району Волинської області та внесено відповідні відомості про реєстрацію видачі вказаного свідоцтва до Спадкового реєстру від 09 листопада 2015 року. Відтак, відповідач вважається такою, що мала право на спадкування. Щодо порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про права на спадщину прав позивача, суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини має бути доведений спадкоємцем. Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено терміни, що вживаються в такому значені: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - є зокрема паспорт громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання. Згідно ст. 6 вказаного Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. З довідки Городищенської сільської ради від 24.08.2021 року (а.с.23) вбачається, що позивач з 29.08.1999 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (місце проживання спадкодавця на момент смерті). Однак, належних, допустимих та достатніх доказів постійного проживання зі спадкодавцем на момент її смерті стороною позивача не надано. У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) міститься висновок, зокрема про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті останнього та не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Крім того, з наданої на запит нотаріуса довідки Городищенської сільської ради № 203, що міститься в матеріалах спадкової справи вбачається, що особами, що постійно проживали з [PERSON] на момент її смерті є її донька [PERSON] та чоловік [PERSON] (а.с. 120). Відповідно до вказаного, підстав застосування презумпції фактичного прийняття спадщини у даному випадку не доведено. Щодо формального порядку, то згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Однак, фактів подачі, у встановлений законом строк, заяви позивача про прийняття спадщини матеріали справи не містять (включно також як і заяв про визначення додаткового строку для її прийняття). З огляду на наведене, підстав порушення прав позивача в результаті видачі оспорюваного свідоцтва судом не встановлено, в результаті чого, вимоги про визнання його недійсним не підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст.26 вказаного Закону, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до вказаного, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію майна є прямо пов`язаною з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину. Відтак, також не підлягає до задоволення в даному випадку. Крім того, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за наявності умов для оформлення спадкових прав нотаріусом і відсутності відмови останнього у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є передчасним, що має своїм наслідком відмову в позові. Вказана правова позиції викладена у Постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18) та Постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 636/4329/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2021 року позивач подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. В роз`ясненнях, наданих нотаріусом йдеться про внесення змін до оспорюваного свідоцтва, надіслано повідомлення до іншого спадкоємця (у разі відсутності відповіді останнього чи його відмови - роз`яснено право звернення до суду для внесення вказаних змін згідно ч. 2 ст. 1300 ЦК України) (а.с.91). Отже, позивачу не було відмовлено у видачі свідоцтва в нотаріальному порядку. Доказів відсутності відповіді відповідача чи його неявки для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять. У справі № 758/5329/15 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що внесення зміни до свідоцтва про право на спадщину є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці. Важливим є те, що у разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. Отже, законодавством України врегульовано можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, проте цим правом позивач не скористалась, передчасно звернувшись з позовом за захистом прав, які відповідачем не порушувались. Підсумовуючи викладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed