Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Бовшик М.Ю. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до ТОВ «Клінічний санаторій «ЖОВТЕНЬ» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивований тим, що позивач з 22.04.1996 року прийнятий по переводу на посаду начальника господарської служби відділення «Прохорівка» санаторій «Жовтень» АТ «Укрпрофоздоровниця», яке в подальшому неодноразово змінювало назву, зокрема, останній раз, згідно запису у трудовій книжці, на ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», де працював до моменту звільнення за власним бажанням - 30.09.2020 (ст.38 КЗпП України). Причиною звільнення позивача стала систематична невиплата йому заробітної плати, внаслідок чого утворювалася тривала та наростаюча заборгованість по її виплаті. 30.09.2020 в момент звільнення, позивачеві було видано трудову книжку та наказ №127-к від 30.09.2020, розрахунок при звільненні відповідачем не виконано. Відповідачем здійснено нарахування позивачу заробітної плати, але її виплату було частково проведено після звільнення [PERSON] , шляхом безготівкового зарахування коштів на рахунок, відкритий в AT «Ощадбанк» № [NUMBER] , а саме: - 06.11.2020 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за жовтень 2019 року; - 27.07.2021 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за листопад 2019 року; - 27.07.2021 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за грудень 2019 року; - 04.10.2021 - 6440,48 грн., зарахування зарплати за лютий 2020 року; - 08.10.2021 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за квітень 2020 року; - 08.10.2021 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за березень 2020 року; - 21.10.2021 - 5152,39 грн., зарахування зарплати за травень 2020 року. Таким чином на момент звернення до суду з даним позовом позивачу залишилася не виплачена заробітна плата за січень 2020 року, червень-вересень місяці 2020 року, включаючи компенсацію за невикористану відпустку та премію при звільненні. Розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем [PERSON] становить 89112,18 грн., що у свою чергу є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який становить 90734,00 грн., з розрахунку 6481,00 грн. х 14 місяців, де 6481,00 грн. - посадовий оклад позивача; 14 місяців - період затримки розрахунку. Вважає, що права позивача порушені, зокрема, на отримання належних сум заробітної плати, тому [PERSON] змушений звернутися до суду даним позовом. Просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 89112,18 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 90734,00 грн. Судові витрати по справі покласти на відповідача. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії: Ухвалою судді від 07.12.2021 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, а також було витребувано докази по справі. 14.12.2021 відповідачем - ТОВ «Клінічний санаторій «ЖОВТЕНЬ» отримано копії ухвали про відкриття провадження та позовну заяву, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.57). 04.01.2022 від представника відповідача на виконання ухвали про витребування доказів від 07.12.2021 надійшло повідомлення про відсутність заборгованості із виплати по заробітній платі у розмірі 67050,39 грн. та надано платіжні доручення про перерахунок заробітної плати, у зв`язку з чим просив провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору (а.с.60-66). Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, що позивач [PERSON] дійсно з 24.04.1996 по 30.09.2020 працював в ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» відділення «Прохорівка» на посаді начальника господарської служби, що підтверджується записами в трудовій книжці серії [NUMBER] від 05.11.1983 (а.с.30 на звороті - а.с.32). Згідно наказу ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №127-к від 30.09.2020 «Про звільнення працівників», [PERSON] , начальника господарської служби, звільнено з посади 30 вересня 2020 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Бухгалтерії санаторію провести виплату компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 22 квітня 2012 року по 01 жовтня 2020 року за 8 років і 5 місяців всього за 261 календарний день. За багаторічну та сумлінну працю премійовано [PERSON] в сумі посадового окладу (а.с.32 на звороті). Звертаючись до суду з даним позовом, представником позивача вказано, що заборгованість відповідача по сплаті заробітної плати перед [PERSON] становить 89112,18 грн., що складається з не виплаченої заробітної плати за період: - січень 2020 року - 4723,00 грн; - червень 2020 року - 6481,00 грн; - липень 2020 року - 6481,00 грн.; - серпень 2020 року - 6481,00 грн.; - вересень 2020 року - 64946,18 грн. (6481,00 грн. - заробітна плата; 51984,18 грн. - компенсація за невикористану відпустку; 6481,00 грн. - премія при звільненні). На підтвердження даного розрахунку суду надано витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 від 02.11.2021, з якого вбачається перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Клінічний санаторій «Жовтень» (код 02583744) у період з 01.01.1998 по 30.09.2020 та відповідно нарахування позивачу вказаних сум заробітку (а.с.33-35). Відповідно до виписки по картковому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (паспорт [NUMBER] ), вбачається, що за період з 30.09.2020 по 30.11.2021 останньому проведено безготівкове зарахування на рахунок заробітної плати, а саме: - 06.11.2020 за жовтень 2019 року у розмірі 5152,00 грн.; - 27.07.2021 за листопад 2019 року у розмірі 5152,39 грн.; - 27.07.2021 за грудень 2019 року у розмірі 5152,39 грн; - 04.10.2021 за лютий 2020 року у розмірі 6440,48 грн.; - 08.10.2021 за березень 2020 року у розмірі 5152,00 грн.; - 08.10.2021 за квітень 2020 року у розмірі 5152,00 грн.; - 21.10.2021 за травень 2020 року у розмірі 5152,00 грн. (а.с.36). Таким чином враховуючи вище викладене, беручи до уваги надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що на момент звернення до суду з даним позовом відповідачем не проведено повний розрахунок з [PERSON] та не виплачено йому усі належні суми при звільненні. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем факт існування заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] . Зокрема, відповідачем визнано дану заборгованість у розмірі 84389,18 грн. (червень-вересень 2020 року), яку після звернення позивача з даним позовом до суду, було перераховано на рахунок останнього вже за виключенням відрахувань, а саме у розмірі 67089,39 грн. (84389,39 грн.-20,5%), про що надано платіжні доручення від 14.12.2021 (а.с.61-64). У наданих представником позивача письмових поясненнях від 06.12.2021 він не заперечував щодо погашення заборгованості по заробітній платі за період червня-вересня 2020 року, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі за січень 2020 року у розмірі 4723,00 грн., оскільки надана ним довідка форми ОК-5 від 02.11.2021 підтверджує сплату страхових внесків страхувальником ТОВ «Клінічний санаторій «ЖОВТЕНЬ» за застраховану особу [PERSON] за період з січня 1998 по вересень 2020, однак не підтверджує заборгованість із заробітної плати та не містять її розміру. Форма ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» - це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України). Вона містить відомості про суми заробітку для нарахування соціальних виплат (у тому числі доплата до мінімальної заробітної плати) і страховий стаж. Виписка по картковому рахунку не може бути беззаперечним доказом не отримання позивачем заробітної плати за вказаний період, оскільки відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи, а тому роботодавець не обмежений у інший спосіб, як лише шляхом перерахунку через банківську установу, здійснити виплату заробітної плати. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вище викладене, беручи до уваги фактичне часткове визнання відповідачем позову, а саме в частині заборгованості по заробітній платі за червень-вересень 2020 року, дані вимоги позивача є обґрунтованими, але враховуючи добровільну сплату відповідачем заробітної плати за цей період, з метою уникнення подвійної її сплати, позов у цій частині до задоволення не підлягає. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 прийшла до висновку, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка залишилася неврегульована, тому підстави для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відсутні. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку у зв`язку з невиплатою позивачу заробітної плати, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Представником позивача адвокатом Бовшиком М.Ю. надано суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яким суд частково погоджується та зазначає, що представником правильно зазначено розмір середньоденної заробітної плати позивача, який становить 301,44 грн. з розрахунку: ((6481,00+6481,00)/43). Натомість, середній заробіток обраховано шляхом множення розміру заробітної плати на кількість місяців затримки розрахунку (6481,00 грн. х 14 місяців=90734,00 грн.) Однак, суму компенсації середнього заробітку за весь час затримки необхідно розраховувати за період з 01.10.2020 (наступного дня після звільнення) по 14.12.2021 (виплата заборгованості по заробітній платі), виходячи з кількості робочих днів. Кількість робочих днів за вказаний період складає 302 днів, та відповідно розмір середнього заробітку за даний період становить 91034,88 грн. (302*301,44 грн.), але беручи до уваги, те що суд не може виходити за межі позовних вимог, тому вимогу про стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд розглядає в межах заявлених 90734,00 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення, оскільки внаслідок не проведення розрахунку при звільненні порушені права позивача на оплату праці. При цьому, вирішуючи даний спір суд враховує правову позицію викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, у якій зазначається, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, беручи до уваги вище викладене, враховуючи усі обставини справи, встановлені судом, зокрема, співмірність майнових втрат працівника при звільнені та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, дії роботодавця, суд вважає справедливим та пропорційним зменшити розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.10.2020 по 14.12.2021 у розмірі 50000,00 грн. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, які повинні бути враховані роботодавцем при виплаті сум за рішенням суду, що узгоджується в висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджується квитанцією від 06.12.2021 (а.с.1), в частині вимоги про стягнення заробітної плати позивач звільнений від цих витрат. Хоча суд і залишив без задоволення позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, але враховуючи задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову та беручи до уваги вимоги ч.3 ст.142 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача сплату судового збору у цій частині позовних вимог у розмірі 859,87 грн., що становить 94,7% від заявлених позивачем до стягнення 89112,18 грн. Решту судового збору в сумі 48,13 грн. необхідно віднести на рахунок держави. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні були задоволені частково на суму 50000,00 грн., що становить 55,11% від заявлених до стягнення 90734,00 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 500,40 грн. Крім того, судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем також понесено витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №41 від 28.07.2021, актом прийому-передачі виконаних робіт від 01.12.2021, детальним описом робіт виконаних адвокатом від 01.12.2021 та квитанцією до прибуткового касового ордеру №95 від 01.12.2021 (а.с.42-45, 47-49). Оскільки позов задоволено частково, то суд вважає, що дані витрати позивачу повинні бути задоволені пропорційно до задоволеної частини позову, зокрема з урахуванням вимог ч.3 ст. 142 ЦПК України, а тому до стягнення з ТОВ «Клінічний санаторій «ЖОВТЕНЬ» на користь [PERSON] необхідно стягнути 4221,00 грн. витрат на правничу допомогу, що складає 84,42% від загального розміру ціни позову заявленого позивачем до стягнення (179846,18 грн.). Враховуючи викладене та

Outcome: partial