Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Короткий виклад обставин справи: Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просять усунути перешкоди в користуванні належним їм майном, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.10.2021 року придбали у спільну часткову власність житловий будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які не є власниками чи співвласниками спірного будинку, крім того більше двадцяти років фактично у ньому не проживають, що підтверджується доданим актом. Відповідачі змінивши своє місце проживання добровільно не вчинили дії по зняттю з реєстрації місця проживання. На даний час будинок належить їм на праві власності, і жодних зв`язків з відповідачами у них немає. Вказують, що реєстрація відповідачів у спірному будинку порушують їх права, як власників та не дають змоги оформити субсидію щодо оплати комунальних послуг, чи вчиняти інші юридично значимі дії. Процесуальні дії по справі: Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2021 року дану позовну заяву було залишено без руху. 11.11.2021 позивачі усунули зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення та пояснення. Позивачі у судове засідання не з?явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 10.12.2021 до суду поступила заява від [PERSON] та [PERSON] , у якій просять розглянути справу №308/14649/21 за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. У разі неявки відповідачів просять провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення. Враховуючи подану заяву, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивачів, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідачі та третя особа - Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про їх виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомили. При цьому, заяв про відкладення, розгляд справи за їх відсутності, відзиву та заперечень не подавали. За таких обставин, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подали відзиву, та враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Також, суд вважає за можливе провести розгляд за відсутності третьої особи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами від 22.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2572, [PERSON] , [PERSON] , що діє від свого імені та від імені [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , по довіреності (Продавці) передали у власність (продали), а [PERSON] та [PERSON] (Покупці) прийняли (купили) у спільну часткову власність, кожний по Ѕ (одній другій) частці належний Продавцям на праві приватної спільної часткової власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,1147га, що підтверджується копією копією договору та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №280700142 та № 280702103 від 22.10.2021 року (а.с. 5-7, 8). З довідки старости Холмківської сільської ради №622 від 26.10.2021 вбачається, що згідно адресної картотеки реєстраційного обліку Тарнівецького старостинського округу станом на 26.10.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1982 р.н., [PERSON] , 1984 р.н. (а.с. 10). Крім того, згідно Акту підтвердження фактичного місця проживання особи на території Тарнівецького старостинського округу №625 від 28.10.2021, виданого Холмківською сільською радою та підписаного старостою, депутатом територіального виборчого округу і трьома сусідами, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] (більше 20 років) (а.с. 11). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Позиція суду та оцінка доводів: За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачі не є і не були членами сім`ї позивачів і зареєстровані у спірному будинку, то такі можуть втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є новими співвласниками будинку [ADDRESS] . Дані, що договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами від 22.10.2021 року змінено, скасовано чи визнано в судовому порядку недійсним в матеріалах справи відсутні. Відповідачі є зареєстрованими у спірному будинку, разом з тим, більше двадцяти років у ньому не проживають, що підтверджується актом Холмківської сільської ради від 28.10.2021. Доказів на підтвердження укладення відповідачами з позивачами будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірному будинку належному позивачам на праві приватної власності порушує права останніх передбачені ст. ст. 317, 119, 121 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Так, стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд також враховує вимоги позивачів про визнання припиненим права відповідачів на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачами спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі не є членами сім`ї нових власників, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ними і ведуть з ними спільне господарство, крім того, не проживають за зареєстрованим місцем проживання більше двадцяти років. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, а також те, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, оскільки право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Outcome: approved