Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

22 листопада 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своїй заяві позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , відповідач зареєстрована за вище вказаною адресою, проте у даному будинку не проживає. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідачки у домоволодінні не дає їй змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] , стягнути судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причину своєї неявки, належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом ВТО №678447 виданого 15.01.2014 року [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із довідки № 02-36.14/475 від 26.10.2021 наданої виконавчим комітетом Глобинської міської ради Полтавської області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , одна, із нею в одному будинку зареєстровані: син [PERSON] 1963 року народження, не родич [PERSON] 1971 року народження, не родич [PERSON] 1992 року народження. Із Акту обстеження домогосподарства жительки с. Манжелія Кременчуцького (Глобинського) району Полтавської області [PERSON] від 26 жовтня 2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] в будинку не проживає приблизно з 2012 року. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрована [PERSON] , яка не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні бути покладені на відповідача в силу ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved