Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

У жовтні 2021 року позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 10 квітня 2012 року. В даному будинку окрім неї, також значаться зареєстрованими її мати - [PERSON] , [INFO] , та два брати [PERSON] , - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , які за вказаною адресою не проживають, участі в утриманні квартири не приймають, та не оплачують комунальні послуги. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в будинку чинить їй, як власнику будинку право вільного розпорядження своєю власністю, а також тягне за собою додаткові витрати на сплату комунальних послуг та незручності у випадку продажі будинку, на підставі вищевикладеного просила визнати [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про час та місце розгляду справи, у тому числі й шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомили та не подали відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності відповідачів, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Крім того, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 10 квітня 2012 року та витягом про державну реєстрацію прав (а/с 14-15). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що у зазначеному вище будинку окрім позивача також значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] що підтверджується відповідною довідкою (а/с 16). Крім того, реєстрація відповідачів у належній позивачу будинку на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 35-37). При цьому, як убачається із пояснень свідків, які містяться у матеріалах справи від 01.10.2021 року відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою [ADDRESS] , у будинку не проживають з 2001 року (а/с 19-27). За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім`ї з власником житла, однак відповідачі з 2001 року відсутні за місцем своєї реєстрації, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин їх відсутності у спірному житловому приміщенні понад один рік. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, при вирішенні спорів, пов`язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягають захисту, оскільки відповідач не є власником квартири, безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження належній позивачу квартирі, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачу як співвласнику квартири перешкоди у користуванні власністю, а тому права позивача як співвласника зазначеної вище квартири підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи протягом тривалого часу в ній не проживають. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved