Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

29 вересня 2021 року, згідно відмітки на поштовому відправленні, [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом, та просить встановити режим окремого проживання для подружжя [PERSON] та [PERSON] , які перебувають у шлюбі з 15 серпня 2019 року, строком з 23 вересня 2021 року до моменту розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що тривалий час вона та відповідач проживають окремо, не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не мають інтимних стосунків. Також між ними не існує ніяких не вирішених майнових питань, так як сторони уклали 22.06.2021 Договір про поділ спільного майна подружжя. Позивач зазначає, що вона не бажає спільно проживати з чоловіком. Оскільки їх спільне життя не складається через постійні конфліти та фактичну відсутність стосунків протягом тривалого часу, позивач вирішила розірвати шлюб, але згідно приписів ч.2 ст.110 СК України, до 01.07.2022 пред"явити позов про розірвання шлюбу не може, оскільки з відповідачем мають новонароджену дитину - [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач та її представник - адвокат Ляхова К.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовні заяві. Додатково позивач зазначила, що з травня 2021 року і до народження дитини - до [INFO] вони з відповідачем проживали окремо, спільного господарства не вели. Після народження дитини вирішили спробувати відновити сімейні відносини, стали проживати разом. Але з вересня 2021 року і до цього часу спільного господарства з відповідачем не ведуть, проживають окремо, шлюбні відносини припинені і поновлювати їх не бажає. До того ж, як їй відомо, відповідач з вересня 2021 року проживає з іншою жінкою. Відповідач та його представник - адвокат Переверзєв О.О., належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, заяву про розгляд справи без їх участі не надали. Дій, визначених ст. 178 ЦПК України відповідачем не вчинено. Враховуючи, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив про розгляд справи в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. 15.08.2019 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 14.05.2021 [PERSON] змінив прізвище на " [PERSON] ", що підтверджується свідоцтвом про зміну імені. 22.06.2021 сторони уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І.В., відповідно до якого ними за взаємною згодою здійснено поділ спільного майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбу. Від сумісного подружнього життя сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини. Спільне життя сторін не склалося, сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач наполягає на встановленні режиму окремого проживання. Відповідно до вимог ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Згідно з статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119, 120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що подружжя має спільну дитину, яка не досягла одного року, та з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, позивач наполягає на встановленні режиму окремого проживання подружжя, відповідач жодних заперечень з цього приводу суду не надав, суд убачає підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя. Разом з тим, позивач просила встановити режим окремого проживання подружжя строком з 23.09.2021 до моменту розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial