Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві позивач вказав, що 12 березня 2019 року [PERSON] уклав з ним договір позиви, відповідно до якого взяв в борг 10 000 доларів США, що на час позову еквівалентно сумі 268 500 гривень. Повернути борг відповідач повинен був не пізніше 12.03.2020 року. Зобов`язання він не виконав, борг не повернув. Договором позики передбачено, що в разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за цим договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100 відсотків від суми позики. Таким чином, штраф за невиконання зобов`язань за договором позики від 12.03.2019 року становить 10 000 доларів США, що еквівалентно 268 500 гривень. 12 березня 2019 року через дві години [PERSON] уклав з позивачем ще один договір позики, відповідно до якого взяв в борг 5 600 доларів США, що на час позову еквівалентно сумі 150 360 гривень. Повернути борг відповідач повинен був не пізніше 12.03.2020 року. Зобов`язання він не виконав, борг не повернув, а тому відповідно до умов договору [PERSON] повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 100 відсотків від суми позики, а саме 5 600 доларів США. На момент подання позову сума штрафу складає 150 360 гривень. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за договорами позики [PERSON] просить стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 537 000 гривень та штраф в розмірі 300 720 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Никонова М.О. позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Марисюк О.Д. позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині стягнення заборгованості за договором позики, водночас заперечує позовні вимоги в частині стягнення штрафу. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 12 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого останній отримав в борг кошти в розмірі 10 000 доларів США строком на один рік, а саме до 12 березня 2020 року. У випадку неповернення грошових коштів у строк до 12 березня 2020 року позикодавець має право стягнути штраф у розмірі 100 % від суми позики. У договорі відповідач [PERSON] засвідчив, що грошові кошти від позикодавця отримав у повному обсязі до підписання договору. Сторони визначили місце виконання договору - м. Чортків Тернопільської області. Також 12 березня 2019 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого останній отримав в борг кошти в розмірі 5 600 доларів США строком на один рік, а саме до 12 березня 2020 року. У випадку неповернення грошових коштів у строк до 12 березня 2020 року позикодавець має право стягнути штраф у розмірі 100 % від суми позики. У договорі відповідач [PERSON] засвідчив, що грошові кошти від позикодавця отримав у повному обсязі до підписання договору. Сторони визначили місце виконання договору - м. Чортків Тернопільської області. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач [PERSON] посилався на те, що зазначені в договорах суми боргу відповідно 10 000 доларів США та 5 600 доларів США відповідач [PERSON] у визначений строк до 12 березня 2020 року не повернув. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особина на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц). За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, який посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають цивільно-правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Факт того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а саме, що [PERSON] отримав від позивача 12 березня 2019 року 10 000 доларів США та 5 600 доларів США до підписання зазначеного договору, які зобов`язався повернути за умовами договору не пізніше 12 березня 2020 року, підтверджується договорами позики від 12 березня 2019 року, підписаними особисто [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником). Зазначений факт відповідачем не спростовано. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили укладення між сторонами 12 березня 2019 року вищезазначених договорів позики на суми 10 000 доларів США та 5 600 доларів США. За таких обставин суд вважає, що надані позивачем докази підтверджують укладення між сторонами 12 березня 2019 року договорів позики. Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваних договорів позики. Таким чином, суд, встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо позики, позичальник не виконав зобов`язання з повернення коштів, отриманих у позику, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договорами позики в розмірі 418 860 гривень (в позовній заяві позивачем зазначено еквівалент боргу за договором позики 10 000 доларів США в сумі 268 500 гривень та за договором позики 5 600 гривень в сумі 150 360 гривень). Оскільки договорами позики, укладеними між сторонами 12 березня 2019 року, передбачено сплату штрафу за неповернення грошових коштів у строк до 12 березня 2020 року в розмірі 100 % від суми позики, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в вищезазначеному розмірі в зв`язку з неповерненням грошових коштів у строк до 12 березня 2020 року, оскільки вказане передбачено умовами договору та відповідач погодився на вказані умови, засвідчивши вказане своїм підписом. Проте в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму штрафу в розмірі 300 720 гривень, а тому саме в такому розмірі суд стягує штраф за прострочення виконання умов договору з поверненням позики. При цьому суд зазначає, що за змістом положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, у відповідності з вимогами ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача слід стягнути на користь спеціального фонду Державного бюджету України 7 195 гривень 80 копійок судового збору.

Outcome: approved