Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що [PERSON] на праві власності відповідно свідоцтва на право власності від 1 серпня 1973 року [NUMBER] на 1/2 частину домоволодіння та 1/6 частину домоволодіння на підставі свідоцтва на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 і 1/6 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 5 січня 1989 року №2-66 належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 належиало 1/6 частини цього ж домоволодіння. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 0010777500933 [PERSON] і [PERSON] були власниками земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 609 кв.м. Під час проживання у вказаному домоволодінні без відповідного дозволу було збудовано гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д». Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] . 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 4076. Згідно п.1.1 договору дарування частки житлового будинку від 03 вересня 2015 року, [PERSON] подарувала позивачу 3/6 частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , в тому числі гаражі: «Е», «З», сараї: «И», «К», «Л», «д», які належали дарувальнику на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року по справі № 2-4423-2007. 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 4079. Згідно п.1.1 договору дарування частки земельної ділянки від 03 вересня 2015 року, [PERSON] подарувала позивачу 500/1000 часток земельної ділянки площею 0,609 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:06:047:0011, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) категорія земель: землі житлової та громадської забудови. В подальшому, 04 серпня 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 2/6 частки житлового будинку, в тому числі господарських споруд та будівель, право власності на які визнано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07, та 333/1000 частки земельної ділянки площею 609,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду з позовною заявою, в якійпросив суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати запис про право власності від 03 вересня 2015 року № 11020623 щодо зазначення [PERSON] власником 3/6 частки житлового будинку на підставі договору дарування від 03 вересня 2015 року № 4076; скасувати запис про право власності від 03 вересня 2015 року № 11022344 щодо зазначення [PERSON] власником 500/1000 частки земельної ділянки на підставі договору дарування від 03 вересня 2015 року № 4079. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року у справі № 712/8316/18 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2019 року у справі № 712/8316/18 апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково; рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року скасовано в частині залишення без задоволення вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено; визнано недійсним договір дарування, укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 16 березня 2020 року у справі № 712/8316/18 постанову Апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2019 року у справі № 712/8316/18 залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Договір дарування 04 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] 2/6 частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , в тому числі: гаражі: «Е», «З», сараї: «И», «К», «Л», «д», є до цього часу не скасований не визнаний недійсним і є чинним. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2021 підготовче судове засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті. Позивач та представник позивача - адвокат Самофал В.І. в судове засідання не з`явились, звернулись до суду з заявою про розгляд справи без його та позивача участі, на задоволенні заявлених позовних вимог наполягають, проти заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу її реєстрації, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - порталі «Судова влада». Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, в судове засідання без поважних причин повторно не з`явились, відзиву чи заперечень на позовну заяву суду не надали. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надані учасниками докази, дослідивши їх всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] на праві власності відповідно свідоцтва на право власності від 1 серпня 1973 року [NUMBER] на 1/2 частину домоволодіння та 1/6 частину домоволодіння на підставі свідоцтва на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 і 1/6 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 5 січня 1989 року №2-66 належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 належиало 1/6 частини цього ж домоволодіння. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 0010777500933 [PERSON] і [PERSON] були власниками земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 609 кв.м. Під час проживання у вказаному домоволодінні без відповідного дозволу було збудовано гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д». Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] . 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 4076. Згідно п.1.1 договору дарування частки житлового будинку від 03 вересня 2015 року, [PERSON] подарувала позивачу 3/6 частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , в тому числі гаражі: «Е», «З», сараї: «И», «К», «Л», «д», які належали дарувальнику на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року по справі № 2-4423-2007. 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 4079. Згідно п.1.1 договору дарування частки земельної ділянки від 03 вересня 2015 року, [PERSON] подарувала позивачу 500/1000 часток земельної ділянки площею 0,609 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:06:047:0011, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) категорія земель: землі житлової та громадської забудови. В подальшому, 04 серпня 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 2/6 частки житлового будинку, в тому числі господарських споруд та будівель, право власності на які визнано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07, та 333/1000 частки земельної ділянки площею 609,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду з позовною заявою, в якійпросив суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати запис про право власності від 03 вересня 2015 року № 11020623 щодо зазначення [PERSON] власником 3/6 частки житлового будинку на підставі договору дарування від 03 вересня 2015 року № 4076; скасувати запис про право власності від 03 вересня 2015 року № 11022344 щодо зазначення [PERSON] власником 500/1000 частки земельної ділянки на підставі договору дарування від 03 вересня 2015 року № 4079. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року у справі № 712/8316/18 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2019 року у справі № 712/8316/18 апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково; рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року скасовано в частині залишення без задоволення вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено; визнано недійсним договір дарування, укладений 03 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 16 березня 2020 року у справі № 712/8316/18 постанову Апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2019 року у справі № 712/8316/18 залишено без змін. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповіднх норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку Верховного Суду в постанові від 16 березня 2020 року у справі № 712/8316/18, У межах розгляду справи № 2-4423-07 у постанові Апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року встановлено, що гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] є самочинним будівництвом ( [PERSON] без відповідного дозволу було добудовано приміщення гаражів). Апеляційним судом Черкаської області рішення суду першої інстанції від 06 листопада 2007 року про задоволення позову [PERSON] про визнання права власності на самовільне збудоване нерухоме майно скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Зважаючи на зазначене та норму частини другої статті 376 ЦК України, згідно з якою особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, апеляційний суд правильно звернув увагу, що зі скасуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року [PERSON] не набула права власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] , так само як і позивачем ( [PERSON] ») автоматично не набуто право власності на вказані споруди, які фактично є сукупністю будівельних матеріалів.» Відповідно до ч.4 ст 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, зі скасуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 [PERSON] не набула права власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] , так само як і [PERSON] автоматично не набуто право власності на вказані споруди, які фактично є сукупністю будівельних матеріалів. Відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Договір дарування 04 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] 2/6 частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , в тому числі: гаражі: «Е», «З», сараї: «И», «К», «Л», «д», є до цього часу не скасований не визнаний недійсним і є чинним. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Будівлі гаражів «Е», «З», сараїв літ «И», «К», «Л», «д» по [ADDRESS] є неподільними речами. Відповідно до статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, зі скасуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі № 2-4423-07 [PERSON] не набула права власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» за адресою: [ADDRESS] , так само як і [PERSON] автоматично не набуто право власності на вказані споруди, які фактично є сукупністю будівельних матеріалів. Згідно ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 6ЧК № 137234, [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи. Відповідно до п.9) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 217, 317, 319, 331, 376, 717 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved