Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області. У своїй позовній заяві позивач вказав на те, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2014 року, він придбав у [PERSON] , яка діяла по довіреності [PERSON] , житловий будинок по [ADDRESS] . Однак , у вказаному будинку залишився зареєстрований колишній власник [PERSON] , який добровільно не знявся з реєстрації та виїхав до Російської Федерації на постійне місце проживання. З часу продажу житлового будинку , відповідач по справі у будинку не проживає, житловим приміщенням не користується , речі в будинку його відсутні. Реєстрація відповідача у житловому будинку, перешкоджає позивачу користуватися житлом та розпорядитися ним на власний розсуд. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача таким , що втратив право користування житлом зі зняттям з реєстрації вказаного місця проживання без пред`явлення паспорта громадянина України. У судове засідання позивач не з`явився , подав заяву про розгляд справи у його відсутність , позов підтримав , просить задовольнити. Відповідач до суду не з`явився , про причини неявки суду не повідомив , повідомлявся про час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, про що свідчить оголошення на веб-сайті судової влади України. Третя особа до суду не з`явилася , подала заяву слухати справу у її відсутність , проти позову не заперечує, просить ухвалити рішення на розсуд суду. У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи , суд дійшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи було встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку , посвідченого приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області Соломко С.І. від 18.06.2014 р. , [PERSON] придбав у [PERSON] , яка діяла по довіреності [PERSON] , житловий будинок по [ADDRESS] .( а.с. 6-7) Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2014 року свідчить про те , що [PERSON] на праві приватної власності належить вище житловий будинок. ( а.с. 8) З 14.11.2013 року у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрований колишній власник будинку [PERSON] , який після продажу будинку з реєстрації не знявся та залишається бути зареєстрований по цей час. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 04.11.2021 року , по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10) . Відповідно до акту від 11.10.2021 року № 5, складеного з участю депутата Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Литвиненком І.В. , старостою [PERSON] , в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку з 2013 року , однак за місцем реєстрації на старостинській території не проживає з 2014 р. ( а.с.9) Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням, але продовжувала бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим, чинить перешкоди власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України (далі - Закон) «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може ввести офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрований , але не проживає в будинку з 2014 року , з вказаного часу житлом не користуються , особистих речей в будинку не має, членом сім`ї [PERSON] не являється, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд вважає , що позивач надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження позову , тому позов підлягає задоволенню. Крім того , відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п.13 ст. 5 Закону України « Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в суді , тому судовий збір у сумі 908,00 грн слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved