Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про захист прав споживачів. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] , діючи в своїх інтересах, а також в інтересах дружини [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , уклав з ТОВ "Тревел Профешнл Груп", від імені та в інтересах якого діяла ФОП [PERSON] на підставі Субагентського договору, Договір про надання туристичних послуг (на туристичне обслуговування) №TR17068118 від 04.06.2018. Умовами цього договору визначено, що позивач з сім`єю має отримати Турпродукт , а позивач має своєчасно оплатити вартість туру. Пунктом 2.1.2 даного договору визначено, що Турпродукт включає в себе наступний комплекс туристичних послуг: бронювання квитків для авіаційного перевезення до країни перебування; тимчасове розміщення у готелі; медичне страхування туриста(ів) та страхування від нещасного випадку, шо підтверджується страховим полісом або свідоцтвом страхової компанії ПрАТ «Європейське туристичне страхування», яке оформлюється безпосередньо туроператором за допомогою програмного забезпечення: «1C: Підприємство», доступ до друку якого надається турагенту після надходження на поточний рахунок туроператора повної оплати туру. Пунктами 3.1., 3.3. договору визначено вартість туру та порядок оплати послуг. 05 червня 2018 року було виставлено рахунок-калькуляцію № [NUMBER] на оплату туристичних послуг за замовленням №TRl 7068118 на суму 23 154,60 грн. Того ж дня, 05 червня 2018 року, на наступний день після укладення договору, в порядку та відповідно до умов, визначених договором, [PERSON] здійснив оплату туру до Туреччини в готівковій формі, через уповноважену особу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №15 від 05.06.2018. Тобто, замовником турпродукту було належним чином та в повному обсязі виконано зобов`язання з оплати турпродукту. Водночас, зобов`язання туроператора з організації та надання туристичних послуг за цим договором належним чином виконано не було, документи, що підтверджують право на одержання туристичних послуг туристами отримано не було, повним пакетом туристичних послуг, обумовленими цим договором, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] скористатись не вдалось. Так, ТОВ "Тревел Профешнл Груп" не було надано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] : квитків, що надавали б можливість скористатись авіаційним перевезенням; ваучерів або будь-яких інших документів, які підтверджують право туристів скористатись розміщенням у готелі; страхових полісів; пам`яток туриста; будь-яких інших документів, що надають можливість скористатись послугами, включеними до «Турпродукту». Вказане свідчить про порушення пункту 2.1.4. договору про туристичне обслуговування, ст. 901 Цивільного Кодексу України, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про туризм» з боку відповідача. Тому, позивач вбачає в діях ТОВ "Тревел Профешнл Груп" порушення, що спричинили матеріальні збитки та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Ухвалою суду від 08.06.2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. 22 липня 2021 року від представниці відповідача адвоката Махиніч Н.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що договір про надання туристичних послуг №TRl 7068118 від 04.06.2018 підписаний позивачем та ФОП [PERSON] , що діяла від імені та в інтересах турагента ФОП [PERSON] , що в свою чергу діяла нібито від імені та за дорученням ТОВ "Тревел Профешнл Груп". Проте, на момент укладення зазначеного договору на туристичне обслуговування ТОВ "Тревел Профешнл Груп" не перебував та не міг перебувати в правовідносинах з ФОП [PERSON] , оскільки правовідносини з вказаною особою були припинені внаслідок припинення останньої своєї підприємницької діяльності відповідно до запису в ЄДРПОУ № 20650060003028507 від 02.04.2018. Вважає, що оскільки відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, спрямованих на завдання збитків, то можна дійти законного та обґрунтованого висновку, що він не порушував прав позивача, що є достатньою підставою для відмови в позові. 06 серпня 2021 року від представниці позивача - адвоката Перепечай К.В. надійшла відповідь на відзив, у якій вона вказує, що позовні вимоги скеровані саме до ТОВ "Тревел Профешнл Груп", оскільки відповідачем визнано такі обставини, як те, що станом на 04.06.2018 ФОП [PERSON] мала повноваження в межах субагентського договору на вчинення дій від імені та в інтересах відповідача, також [PERSON] мала доступ в системі "online-бронювання" через особистий кабінет, заявка від [PERSON] надійшла та була підтверджена відповідачем 05.06.2018. Отже, правочин схвалений особою, від імені якої діяла [PERSON] . Просить суд задовольнити позовні вимоги в повній мірі. 19 серпня 2021 року від представниці відповідача адвоката Махиніч Н.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, так як жодного елементу складу цивільного правопорушення позивачем у позовній заяві до ТОВ "Тревел Профешнл Груп" не доведено. Ухвалою суду від 30.08.2021 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою суду від 29.09.2021 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням (викликом) сторін. 22 грудня 2021 року за клопотанням представника третьої особи розгляд справи було відкладено на 20.01.2022. В судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та мотивів, які наведені у позовній заяві. Просила позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представниця відповідача просила у задоволенні позову відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час, місце та дату судового засідання була повідомлена належним чином, про прични неявки суд не повідомила. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 04 червня 2018 року між [PERSON] , що діяв в своїх інтересах, а також в інтересах дружини [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , уклав з ТОВ "Тревел Профешнл Груп" договір на туристичне обслуговування № ТR17068118, відповідно до умов якого позивач придбав туристичні послуги з організації проведення туристичного туру до Туреччини, який повинен був відбутися у період з 17 червня 2018 року по 24 червня 2018 року (7 ночей). Відповідно до пункту 2.1.4. Договору, Турагент, який діє від імені та в інтересах Туроператора, повинен передати Туристу(ам) всі необхідні документи, які надають йому право на одержання туристичних послуг не пізніше, ніж за 1 (один) день до Дати початку Туру, або не пізніше, ніж за 2 години до початку надання першої послуги, включеної до Туру, якщо документа передаються в місці початку подорожі (аеропорту, ж/д вокзалі тощо). Пунктом 3.1. договору визначено, що вартість туру та послуг візової підтримки за цим договором з урахуванням послуг субагента становить на дату укладення даного договору, 25308 гривень, згідно з комерційним курсом туроператора, розмішеним на офіційному веб-сайті туроператора. Відповідно до пункту 3.3. договору, замовник турпродукту зобов`язаний своєчасно, у повному обсязі відповідно до умов договору та виставленого рахунку оплатити вартість турпродукту та послуг візової підтримки, але в будь-якому разі у строк, не пізніше, ніж за 14 днів до дати початку туру. У разі замовлення турагентом у термін, менший, ніж за 14 (чотирнадцять) днів до дати початку туру, повна оплата турпродукту повинна бути здійснена протягом доби після підтвердження заявки туроператором. В пункті 3.4. Договору зазначено, що форма розрахунку - готівкова чи безготівкова, за вибором Замовника Турпродукту. 05.06.2018 виставлено рахунок-калькуляцію №TR17068118 на оплату туристичних послуг за замовленням №TR17068118 на суму 23 154, 60 грн. [PERSON] здійснив оплату туру до Туреччини в готівковій формі, через уповноважену особу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №15 від 05.06.2018 в сумі 25 327 грн. Зобов`язання туроператора з організації та надання туристичних послуг за цим договором виконано не було, документи, що підтверджують право на одержання туристичних послуг туристами отримано не було, пакетом туристичних послуг, обумовленим цим договором, вони не скористалися. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Вказаний договір було укладено належним чином, а саме відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Всі істотні умови договору про туристичне обслуговування, а саме: строки поїздки, місце подорожі, кількість осіб, готель проживання тощо було встановлено між сторонами. Встановлено, що туроператором зобов"язання за Договором про туристичне обслуговування виконано не було, адже не було надано позивачу оплачених туристичних послуг, а саме не було здійснено бронювання подорожі у Туроператора, а також сплачені позивачем кошти не були повернуті, чим порушено права позивача як споживача, чим завдано матеріальної шкоди. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг регулює цей Закон України "Про захист прав споживачів". Право споживача вимагати відшкодування збитків, завданих у разі порушення умов договору про надання послуг закріплено положеннями ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно з вимогами ст. 20 Закону України "Про туризм", за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов"язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов"язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: 1) строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; 2) характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); 3) готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; 4) види і способи забезпечення харчування; 5) мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у зв"язку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; 6) програма туристичного обслуговування; 7) види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; 8) інші суб"єкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; 9) страховик, що здійснює обов"язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов"язаних з наданням туристичних послуг; 10) правила в"їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; 11) вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; 12) форма розрахунку. Туроператор (турагент) зобов"язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобов"язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін. Згідно з положеннями ст. 20 Закону України "Про туризм" туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов"язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити. Якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Стаття 902 ЦК України передбачає, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Приписами ст.906 ЦК України визначено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. У постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року в справі № 6-42цс13 зроблено висновок про те, що за змістом частин першої, другої, десятої статті 20, частини другої статті 30, частин першої та другої статті 32, частини першої статті 33 Закону України від 15 вересня 1995 року № 325/95-ВР "Про туризм" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), частини четвертої статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII"Про захист прав споживачів", статей 610 і 611, частини п`ятої статті 653, частини першої статті 901 ЦК України, майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків. Таким чином майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику завдано збитків. Покликання відповідача про те, що відповідальність за неналежне виконання договору має нести ФОП [PERSON] є безпідставними, оскільки остання як турагент діяла від імені туроператора ТОВ "Тревел Профешнл Груп" на підставі субагентського договору, і відповідальність за порушення істотних умов договору у даній справі не може нести інший суб`єкт туристичної діяльності з надання туристичних послуг, ніж туроператор, яким у цій справі є ТОВ "Тревел Профешнл Груп". Також згідно з п.4.2 договору обов`язок у турагента (субтурагента) з повернення грошових коштів виникає тільки у разі ненадання або надання неповної та недостовірної інформації, визначеної даним договором. Слід зазначити, що агентські відносини регулюються главою 31 ГК України. Відповідно до статті 297 ГК України, за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов`язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами. Установивши фактичні обставини у справі та на підставі норм закону суд дійшов висновку про те, що саме відповідач ТОВ "Тревел Профешнл Груп" як туроператор несе відповідальність за невиконання умов договору про надання туристичних послуг у спірних правовідносинах. Правовідносини, які виникли між ТОВ "Тревел Профешнл Груп" та ФОП [PERSON] не можуть впливати на права позивача, який належно виконав умови договору. Спір між туроператором та турагентом може бути вирішений в іншому провадженні. Судом встановлено, що позивачем було сплачено кошти згідно з договором про надання туристичних послуг, проте послуги не були надані туроператором, а тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню матеріальні збитки в сумі 23 154, 60 грн Порушенням зобов`язання згідно зі ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: - наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); - якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); - якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони. Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. У цій справі суд приходить до висновку, що: в договорі про надання туристичних послуг (на туристичне обслуговування) № ТR17068118 від 04.06.2018 відбулося обмеження договірної відповідальності (зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,01%, встановлення граничного розміру пені - 2000 грн) без врахування імперативної заборони передбаченої частиною третьою статті 614 ЦК України; умови договору № ТR17068118 від 04.06.2018 щодо зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,01% та встановлення граничного розміру пені - 2000 грн слід кваліфікувати як нікчемні; до правовідносин сторін слід застосовувати розмір пені передбачений в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, суд вважає, що до правовідносин сторін необхідно застосовувати частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц». Враховуючи викладене, суд вважає, що стягнення пені у розмірі, який перевищує розмір збитків, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а тому, з урахуванням встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 23 154, 60 грн, тобто, в межах розміру збитків. Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Позивач вказує, що йому завдано моральної шкоди, оскільки неправомірні дії відповідача спричинили шкоду здоров`ю позивача, він зазнав нервових стресів, надмірних переживань, почалася депресія, погіршення сну, а тому моральну шкоду він оцінює в сумі 20 000, 00 грн. Частиною 2 ст. 33 Закону України «Про туризм» передбачено, що заподіяна туристу моральна шкода, якою порушені його законні права, відшкодовується суб`єктом туристичної діяльності в порядку встановленому законом. Відповідно до частини 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що діями відповідача ТОВ «Тревел Профешнл Груп» позивачу була заподіяна моральна шкода. Відомостей про те, що завдана позивачу моральна шкода була компенсована відповідачем добровільно грішми або в інший спосіб (наданням, за згодою сторін, додаткових туристичних послуг, тощо), матеріали справи не містять. Водночас, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що її розмір позивачем завищений, а тому, із врахуванням обставин справи вважає, що достатнім та справедливим є стягнення моральної шкоди у розмірі 5000, 00 гривень. Враховуючи викладене вище, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про захист прав споживачів, підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial