Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

21.01.2015 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30.12.2003 року по 10.10.2011 року та визнання права спільної сумісної власності сторін на нерухоме майно, яке складається з: нежилих будівель загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] ; однокімнатної квартири зальною площею 34,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; трикімнатної квартири загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; одинадцятикімнатної квартири загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони познайомилися у 2001 році, напередодні нового 2004 року позивач [PERSON] прийняла пропозицію відповідача [PERSON] проживати однією сім`єю, як подружжя. Позивач 30 грудня 2003 року переїхала жити до відповідача, який на той час мешкав за адресою: [ADDRESS] , як дружина. Проживаючи однією сім`єю, [PERSON] та [PERSON] у іншому шлюбі не перебували, фактично між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Спільно проживаючи, сторони вели спільне господарство, спільно формували сімейний бюджет, були пов`язані спільним побутом, разом відпочивали та подорожували, мали спільні права та обов`язки. У зв`язку з тим, що їхнє спільне життя нічим не відрізнялося від подружнього, між ними завжди панували взаємоповага та порозуміння, питання про реєстрацію шлюбу між ними не виникало. Як подружня пара вони часто приймали в себе гостей, разом навідували родичів, друзів та знайомих, у яких не виникало питань щодо справжності їхнього подружнього життя. За час спільного проживання ними за спільні грошові кошти було придбане нерухоме майно, яке є їх сумісною власністю. З посиланням на норми ст. ст. 60, 74 СК України, позивач просила задовольнити позов. За результатами розгляду спору Дніпровським районним судом м. Києва постановлене рішення від 27.02.2015 року про часткове задоволення позову, яким було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01 вересня 2004 року по жовтень 2011 року, визнано спільною сумісною власністю сторін по справі наступне нерухоме майно: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] ; трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . В решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір 3654 грн. (т. 1 а.с. 76-86). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2016 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року в частині визнання нежитлових будівель по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] залишено без змін (т. 1 а.с. 194-197). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.12.2016 року касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва постановлене від 27 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 237-238). Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2015 року залишене без змін (т. 3 а.с. 22-27). Постановою Верховного Суду від 24.03.2021 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 133-138). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно набуте за час спільного проживання однією сім`єю призначено підготовче судове засідання на 11.06.2021 року та залучено до участі у справі третю особу Акціонерне товариство «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», яке являється іпотекодержателем частини спірного нерухомого майна (т. 3 а.с. 141). 14.06.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи АТ «Альфа-Банк» з проханням відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість вимог. Зазначено, що 30.03.2007 року та 16.04.2007 року між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] були укладені два договори про іпотечний кредит, за умовами яких позичальнику було надано кредитні кошти в загальній сумі відповідно 950 000,00 дол. США та 950 000,00 дол. США. Загальна сума заборгованості за цими договорами станом на 31.05.2018 року становила 53 200 356 грн. 67 коп. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банком та відповідачем було укладено два іпотечні договори, зокрема: 16.04.2007 року про передачу в іпотеку трикімнатної квартири [ADDRESS] та 20.02.2009 року про передачу в іпотеку одинадцятикімнатної квартири [ADDRESS] . 19.07.2018 року з метою примусового стягнення вказаної заборгованості за заявами АТ «Альфа-Банк» приватним нотаріусом КМНО Осипенком Д.О. було вчинено виконавчі написи на зазначене іпотечне майно та проводиться стягнення. За умовами іпотечних договорів іпотекодавець [PERSON] гарантує, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності. Також відповідач подавав нотаріально посвідчені заяви від 20.02.2009 р. про те, що предмети іпотеки є його особистою власністю, оскільки придбані ним не в шлюбі і ні з ким не проживаючи однією сім`єю без укладення шлюбу, не є об`єктами спільної власності. Позивачем не надано жодних доказів залучення особистих коштів або спільної праці під час придбання спірного майна (т. 3 а.с. 162-165). Ухвалою суду від 12.07.2021 року заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про залишення без розгляду частини позовних вимог задоволено; позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа АТ «Альфа-Банк» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно набуте за час спільного проживання однією сім`єю в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно, яке складається з: трикімнатної квартири загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; одинадцятикімнатної квартири загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] - залишено без розгляду (т. 3 а.с. 182). Ухвалою суду від 12.07.2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про виклик свідків (т. 3 а.с. 183). Ухвалою суду від 12.07.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 28.09.2021 року (т. 3 а.с. 181). 27.09.2021 року до суду надійшла заява відповідача про часткове визнання позовних вимог (т. 3 а.с. 216). В судовому засіданні протокольної ухвалою суду від 28.09.2021 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про приєднання до матеріалів справи доказів (т. 3 а.с. 191-205, 226). Ухвалою суду від 28.09.2021 року до участі у справі було залучено третю особу Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», як іпотекодержателя спірних нежитлових приміщень (т. 3 а.с. 229). Ухвалою суду від 03.11.2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про відмову від частини позовних вимог; прийнято відмову позивача [PERSON] від позову до [PERSON] в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю сторін по справі - однокімнатної квартири [ADDRESS] ; провадження у даній цивільній справі № 755/1795/15-ц в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] однокімнатної квартири загальною площею 34,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] - закрите (т. 4 а.с. 12). Ухвалою суду від 03.11.2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , як власника нежитлових будівель, що є предметом спору (т. 4 а.с. 13). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов з урахуванням частко залишених без розгляду позовних вимог та часткової відмови від позову, надав пояснення, викладені у позовній заяві, додатково пояснив, що відчуження спірного нерухомого майна у власність третьої особи - доньки відповідача відбулося без згоди позивача, як подружжя, чим порушені права позивача. У зв`язку з визнанням відповідачем позову в частині вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу зняв клопотання про виклик та допит заявлених свідків на доведення цих обставин. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в частині факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в іншій частині позову просив відмовити, посилаючись на недоведеність обставин придбання спірного майна за кошти позивача та те, що відповідач не є власником цього майна. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, письмових пояснень щодо позову не надала. Заявлені позивачем свідки в судовому засіданні не допитувались, оскільки сторона позивача відкликала їх допит. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідач подав суду заяву від 24.09.2021 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. за реєстровим № 198, про визнання позову в частині вимог про встановлення факту проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30.12.2003 року по 10.10.2011 року, заперечуючи проти позову в частині визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за ним та про яке позивач не згадувала до 2015 року (т. 3 а.с. 216, 216 зв.). Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу взагалі може бути встановлений лише з 1 січня 2004 року. Отже, факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК України), а крім того, одного лише встановлення такого факту недостатньо для того, щоб визнати майно таким, що є спільною сумісною власністю, яке має ділитися порівну. Наведені висновки відповідають сталій практиці Верховного Суду викладеній у численних постановах суду касаційної інстанції, зокрема, відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц. При цьому, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю починаючи з 30 грудня 2003 року, що відповідно протирічить законодавству України, оскільки факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна загалом встановити лише з 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За змістом положень статті 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У частині першій статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі №645/1601/16-ц, від 15.08.2019 року у справі №588/350/15. За заявленими вимогами позивач просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 30 грудня 2003 року по 10 жовтня 2011 року та визнати право спільної сумісної власності на нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] . Натомість, сторона відповідача, визнаючи такий факт спільного проживання без реєстрації шлюбу за заявлений період часу, заперечує проти визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, вказуючи на те, що позивач жодних вимог до 2015 року щодо вказаного майна не заявляла, не довела обставин набуття спірного майна за власні кошти, відповідач не є власником такого майна. Встановлено, що 14 липня 2005 року, відповідно договору купівлі-продажу нежитлових будівель, укладеного між Малим приватним підприємством «Оріяна-К» та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною І.Г. за реєстровим номером 527, відповідач придбав у власність нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: адміністративний комплекс - літера В, загальна площа 1 744,7 кв.м.; складський корпус - літера Д, загальна площа 14 712,4 кв.м.; склад - літера У, загальна площа 1 245,2 кв.м.; склад - літера Р, загальна площа 248,6 кв.м.; склад - літера З, загальна площа 434,2 кв.м.; склад - літера П, загальна площа 248,6 кв.м.; склад - літера О, загальна площа 245,9 кв.м.; склад - літера И, И', загальна площа 1 615,0 кв.м.; електрозахисний цех - літера Г, загальна площа 228,8 кв.м.; автомайстерня - літера К, загальна площа 405,4 кв.м.; будівельна група - літера М, загальна площа 190,6 кв.м.; контрольно-пропускний пункт - літера Ж, загальна площа 13,7 кв.м.; контрольно-пропускний пункт - літера Е, загальна площа 11,6 кв.м.; контрольно-пропускний пункт - літера Л, загальна площа 11,4 кв.м.; контрольно-пропускний пункт - літера Н, загальна площа 17,3 кв.м.; зарядна - літера СС, С', С'', загальна площа 403,4 кв.м.; сміттєзірник - літера ТТ', загальна площа 709,4 кв.м. Всього загальною площею 22 486,20 м. кв. (т. 1 а.с. 20, 21). 09.12.2005 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», як іпотекодержателем, та відповідачем [PERSON] , як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко М.Ф. за реєстровим № 3396, предметом якого є спірні нежилі будівлі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 22 486,20 м. кв., в забезпечення виконання умов кредитного договору № 277, укладеного 09.12.2005 року між АТ «ВАБанк» та відповідачем (т. 1 а.с. 155-157). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.10.2021 року № 278865905, право власності на нежилі будівлі, загальною площею 22 486,20 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору, 17.09.2018 року зареєстроване за [PERSON] ; складовими частинами цього об`єкту нерухомого майна є: адміністративний корпус В, складський корпус Д, склад У, склад Р, склад З, склад П, склад О, склад И, И', електрозахисний цех Г, автомайстерня К, будівельна група М, контрольно-пропускний пункт Ж, контрольно-пропускний пункт Е, контрольно-пропускний пункт Л, контрольно-пропускний пункт Н, зарядна С, С', С'', С''', сміттєзбірник Т, Т' (т. 4 а.с. 245, 246). Реєстрація права власності за третьою особою по справі проведена державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. на підставі іпотечного договору, серія та номер 3396, виданий 09.12.2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко М.Ф., на підставі письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмету іпотеки у власність. За змістом пункту 1 частини 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом 17.09.2018 р.), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Отже, на час вирішення спору власником нежитлових приміщень по [ADDRESS] є третя особа [PERSON] . Разом з тим, позивач відповідно заявлених вимог, просить визнати право спільної сумісної власності позивача та відповідача на це нерухоме майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб не є у даному випадку належним способом судового захисту, оскільки спірне майно вибуло із власності відповідача, при цьому позивач із позовними вимогами, у тому числі щодо визнання правочинів недійсними, визнання за нею права власності, витребування майна, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, стягнення коштів не зверталась та вирішення таких питань виходить за межі розгляду даної справи. При цьому твердження сторони позивача, що визнання за позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на нерухоме майно надасть можливість позивачу отримати компенсацію за втрачене майно, не може вважатися прийнятною метою для встановлення цього юридичного факту, оскільки на час вирішення спору вищевказане нерухоме майно на праві власності відповідачу не належить. За умов обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання за сторонами у справі права спільної сумісної власності на нежилу будівлю загальною площею 22 486, 20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, також відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення відповідного факту стосовно проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який у даному випадку не тягне за собою юридичних наслідків. У зв`язку з цим суд не приймає до уваги та відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову щодо встановлення факту, оскільки це суперечить закону. При цьому суд керується наступним. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження. Незалежно від того, в якому порядку розглядається справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У даній справі суд дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав в частині визнання нежитлової будівлі сумісною власністю з описаних вище підстав. За таких умов, встановлення факту проживання однією сім`єю не досягає юридичної мети його встановлення, тобто такий факт не є юридичним і не тягне відповідних правових наслідків, тож суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю за відсутності підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю судом враховано правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №755/3745/16-ц від 11 грудня 2019 року (провадження № 61-35883св18). За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про відмову в позові повністю. У порядку розподілу судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed