Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

02 лютого 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась представник Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якого просила суд стягнути з відповідачів на користь КП «Жилкомсервіс» заборгованість з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.03.2007 року по 01.12.2020 року у розмірі 13 403, 49 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . КП «Жилкомсервіс», власником та засновником якого є територіальна громада м. Харків в особі Харківської міської ради є підприємством по наданню послуг по утриманню будинків та прибудинкової території, розташованих за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним між позивачем та відповідачем існують відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає послуги по утриманню спільного майна багатоквартирного будинку [ADDRESS] , зокрема прибирання прибудинкової території, виконання санітарно - технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем, утримання ліфтів. Позивач свої зобов`язання виконує належним чином, відповідачі, в свою чергу, своєчасно не здійснюють оплату за послуги по утриманню будинків та прибудинкової території, у зв`язку з чим за ними обліковується заборгованість за період з 01.03.2007 по 01.12.2020 року у розмірі 13 403, 49 грн. Вказані обставини і вимусили представника позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Призначено судове засідання. 15 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, у якій відповідач просив суд проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 26 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким вона щодо задоволення позову заперечувала та просила суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивачем наданий розрахунок заборгованості за період з 2007 року по 2020, що перевищує строк позовної давності. 26 квітня 2021 року від по відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким він щодо задоволення позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивачем наданий розрахунок заборгованості за період з 2007 року по 2020, що перевищує строк позовної давності. 29 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, у якій відповідач просила суд проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 19 травня 2021 року від представника позивача - Дяк Т.І. надійшла відповідь на відзив, якою вона заперечувала щодо відзивів відповідачів, надала розрахунок заборгованості відповідачів в межах строку позовної давності та просила суд задовольнити позовні вимоги. 31 травня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відзив, в яких він щодо задоволення позову заперечував. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи в загальному позовному провадженні залишено без задоволення. 23 червня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відзив, в яких вона щодо задоволення позову заперечувала. 19 липня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів. Суд, ознайомившись зі змістом клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, приходить до висновку, що воно є безпідставним та необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. Представник позивача Дяк Т.І. , в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлений позов підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судові засідання неодноразово не з`являлися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили. У зв`язку з чим, у відповідності до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами і долучені до матеріалів справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі, відповідно до наданої до суду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.01.2021 є власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 21-22) Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова відповідно до рішення сесії Харківської міської ради Харківської області від 26.07.2006 року №69/06, і створено з метою забезпечення належного рівня житлово-комунального обслуговування населення, створення відповідних умов проживання, забезпечення схоронності та поліпшення рівня благоустрою житлового фонду, забезпечення безперервної роботи технічного оснащення житлових будинків, належного санітарного стану прибудинкової території тощо. 20.12.2006 року виконавчим комітетом Харківської міської ради Харківської області було винесено рішення №1186, відповідно до якого КП «Жилкомсервіс» було визнано виконавцем послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків. У зв`язку із специфічністю сфери житлових відносин та великої кількості власників та наймачів житлових приміщень, договори про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» та споживачами були укладені шляхом опублікування публічного договору в офіційному виданні Харківської міської ради-спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 року №95/1. Перелік послуг по утриманню будинку та прибудинкової території, розмір, встановлених органами місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги був затверджений рішеннями виконкому Харківської міської ради Харківської області від 20.12.2011 року №893, від 27.01.2012 року №39, від 10.05.2017 року №283, від 11.05.2018 року №318. Отже, наявними у справі доказами встановлено, що між позивачем та відповідачами фактично склалися правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, де знаходиться квартира відповідачів. Відповідачі, як співвласники багатоквартирного житлового будинку повинні щомісячно сплачувати КП «Жилкомсервіс» за послугу з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій. Але відповідачі не виконують свої обов`язки по платі даної послуги і їх заборгованість за період з 01.03.2007 по 01.12.2020 становить 13 403, 49 грн., що підтверджується Довідкою про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг. (а.с. 6-20) Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами); 2) послуга з управління багатоквартирним будинком (утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо). Пункт 2 частина 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги визначає», що органи місцевого самоврядування встановлюють ціні/тарифи на комунальні послуги відповідно до закону. Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів. При цьому такому праву прямо відповідає визначений частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, відповідачі зобов`язані були своєчасно і в повному обсязі оплачувати витрати на утримання будинку, споруд і прибудинкової території. Матеріали справи свідчать про те, що позивачем виконувалися обов`язки з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, якими користувалися відповідачі, однак [PERSON] та [PERSON] не здійснювали оплату їх вартості своєчасно та в повному обсязі. 1 січня 2007 року набрав чинності публічний Договір про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» та споживачами ( власниками житлових і нежитлових приміщень, які знаходяться на балансі Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг) . У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний договір про надання комунальних послуг укладається між співвласником багатоквартирного будинку та виконавцем відповідної комунальної послуги. Частиною 5 ст. 13 цього ж Закону передбачено, що відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Отже, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови від оплати таких послуг споживачем, посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Так, враховуючи норми законодавства, суд приходить до висновку, що заперечення відповідачів стосовно дійсності публічного договору, викладенні у відзиві на позовну заяву, є недоцільними, оскільки у відповідачів була можливість відмовитись від отримання послуг, однак вони цим не скористалися, фактично користувалися наданими житлово-комунальними послугами, а отже фактично прийняли умови публічного договору. За приписами ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. КП «Жилкомсервіс» надавало [PERSON] та [PERSON] послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а відповідачі їх отримували, із скаргами щодо невиконання або неналежного виконання КП «Жилкомсервіс» своїх обов`язків, передбачених договором, вони не зверталися. Таким чином, між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством - Законом України «Про житлово-комунальні послуги», позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, а відповідачі плату за надані послуги у встановленому порядку не вносять тривалий строк. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, суд приходить до висновку, що дійсно за відповідачами обліковується заборгованість за послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.03.2007 по 01.12.2021 у розмірі 13 403, 49 грн. Відповідачі, в свою чергу, надали суду заяву, в якій просили суд застосувати до вимог КП «Жилкомсервіс» строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Отже, суд розглядає період заборгованості з 01.02.2018 по 02.02.2021. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території з 01.02.2018 по 02.02.2021 у сумі 3 793, 99 грн. За таких обставин суд вважає за необхідне позов задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 3 793, 99 грн. Крім того, відповідачі надавали до суду розрахунки судових витрат та оригінали чеків поштових направлень. (а.с. 176-178, 179-187) Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати заявлені відповідачами не підлягають стягненню з позивача. В свою чергу, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ціна позову 13 403, 49 грн. = 100%, сума задоволених позовних вимог - 3 793, 99 грн. = 28, 30 %; сума судового збору, яка була сплачена позивачем 2 270, 00 грн. = 100, 00%, сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача 28, 30 % = 642, 41 грн., по 321, 20 грн. з кожного з відповідачів). На підставі викладеного і

Outcome: partial