Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , жительки [ADDRESS] та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що випискою з інвентаризаційних матеріалів №9896 від 15.09.2021 доводиться, що за архівними даними ОКП «Коломийське МБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] , не було зареєстровано. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується відсутність реєстрації права власності на житлове господарство по [ADDRESS] . Для будівництва та обслуговування житлового будинку була виділена земельна ділянка площею 0,25 га, що доводиться довідкою Тишківського старостинського округу №21-275 від 15.09.2021. У відповідності до технічного паспорта ОКП «Коломийське МБТІ» житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», та господарських будівель і споруд. Відповідно до звіту про оцінку майна ЕТВО «Придністров`я» ринкова вартість житлового господарства по [ADDRESS] становить 83600 грн. За результатами проведення технічного обстеження житлового будинку встановлено його відповідність вимогам надійності та можливість безпечної експлуатації. Згідно виписки з погосподарських книг с.Тишківці житлове господарство по [ADDRESS] обліковувалося як колгоспний двір, головою двору був [PERSON] . Голова колгоспного двору [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 01.08.2021 року, актовий запис №19. 14.07.2011 [PERSON] склав заповіт, яким розпорядив позивачу все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, все що буде належати йому за законом. Заповіт посвідчений секретарем Тишківської сільської ради 14.07.2011 та зареєстровано за №31. Заповіт ніким не скасовувався та не оскаржувався. З метою реалізації своїх спадкових прав позивач звернулася до приватного нотаріуса Городенківського РНО Стефурак Н.Я., де була заведена спадкова справа №04/12. Однак, нотаріус відмовила [PERSON] у видачі документів на спадщину на житлове господарство через відсутність правовстановлюючого документу на нього у спадкодавця, що стверджується постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 15.09.2021. У погосподарських книгах с.Тишківці житлове господарство по [ADDRESS] обліковувалося як колгоспний двір. З довідки Тишківського старостинського округу №21-276 від 15.09.2021 вбачається, що станом на 15.04.1991 у житловому господарстві в [ADDRESS] проживали: [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] та позивач. Ніхто з перелічених осіб не звертався з приводу виділу частки у колгоспному дворі. Спадкодавець [PERSON] залишив на користь позивача заповіт. Після його смерті [PERSON] фактично вступила в управління спадщиною - подала заяву про прийняття спадщини, користується спадковим майном на власний розсуд, постійно проживає у житловому будинку, обробляє земельну ділянку, виготовила технічну документацію за власні кошти, тобто своїми діями фактично прийняла спадщину, однак оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може через реєстрацію житлового господарства як колгоспного двору без визначення часток членів двору. Досудове врегулювання спору в даному випадку неможливе. Учасники справи в судове засідання 10.01.2022 не з`явилися. Позивач [PERSON] разом із позовною заявою подала до суду заяву, в якій просила судове засідання проводити без її участі, позов підтримує. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ч.3 ст.211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті). Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно архівних даних ОКП «Коломийське МБТІ» право власності на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 не зареєстровано, що стверджується копією виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Вих. № 9896 від 15.09.2021. Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 276000052 від 22.09.2021 слідує, що відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на житловий будинок [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Копією свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області, складеного 13.06.1978, стверджується, що забудівнику [PERSON] надано земельну ділянку під забудову по [ADDRESS] . За господарством по [ADDRESS] закріплено земельну ділянку загальною площею 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що доводиться довідками Тишківського старостинського округу Городенківської міської ради. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватнихжитлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною другою статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди споруджено в 1978 році. Згідно Звіту житлового будинку з надвірними спорудами, складеного ЕТВО "Придністров`я" на підставі договору № 110 від 12.04.2021, ринкова вартість житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] станом на 13.04.2021 становить - 83600 грн. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У зв`язку із набранням чинності Закону України «Про власність», з 15 квітня 1991 року колгоспні двори припинили своє існування, а правовідносини щодо майна колгоспного двору змінилися, оскільки належне на праві сумісної власності майно колгоспного двору трансформувалося у спільну часткову власність колишніх членів колгоспного двору. За ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, включаючи неповнолітніх і непрацездатних; у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Отже, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Колгоспні двори, виникнення та існування яких пов`язувалося зі спільним вкладом у створення даного майна членами колгоспного двору, належали до спільної сумісної власності членів колгоспного двору. Випискою з архівних по господарських книг села Тишківці, виданою 15.09.2021 Тишківським старостинських округом, стверджується, що в колгоспному дворі в [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: -за 1983-1985 роки, за 1986-1990 роки, за 1991-1995 роки, за 1996-2000 роки: голова двору [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] ; -за 2001-2005 роки, за 2006-2010 роки, за 2011-2015 роки: голова сім`ї [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] ; -за 2016-2021 роки: особа, що відповідає за об`єкт [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] . Згідно копій витягів з погосподарських книг за 1983-1984 роки, 1991-1995 роки (особовий рахунок № [NUMBER] , № [NUMBER] ), наданих Тишківським старостинських округом, суспільна група господарства по [ADDRESS] - колгосп., члени господарства - голова сім`ї [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Станом на 15.04.1991 в житловому будинку у колгоспному дворі по [ADDRESS] (зміни вулиці не було) були зареєстровані та проживали: голова двору [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 21-276, виданою 15.09.2021 Тишківським старостинських округом Городенківської міської ради. Те, щопозивач [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] стверджується копіями свідоцтва про народження, виданого 19.08.1978, свідоцтва про одруження серія [NUMBER] . Судом встановлено, що колишнім членам колгоспного двору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належало по 1/3 частині житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. За заповітом, посвідченим 14.07.2011 секретарем виконкому Тишківської сільської ради Городенківського району, зареєстрованим в реєстрі за № 31, [PERSON] , [INFO] , житель села Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він матиме право за Законом заповів своїй дочці [PERSON] , [INFO] . Заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за № 52307013 (номер в реєстрі нотаріальних дій 31), що доводиться копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 29356900 від 17.01.2012. [PERSON] помер [INFO] у віці 57 років в с. Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації смертей 01.08.2011 зроблено запис за № 19, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 01.08.2011. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядуваннязаяви про прийняття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. На час смерті [PERSON] , разом із ним по [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 21-275, виданою 15.09.2021 Тишківським старостинських округом Городенківської міської ради. Судом встановлено, що спадкоємцем за заповітом [PERSON] є його дочка [PERSON] (позивач), яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Із копії спадкової справи № 42/2012, наданої суду приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. вбачається, що спадкоємець за заповітом [PERSON] (позивач) прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] . Копією Витягу № 29458407 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 27.01.2012 підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 52351078 (номер у нотаріуса 04/12), спадкодавець - [PERSON] . До складу спадщини [PERSON] входить 1/3 частина житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. Постановою приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. від 15.09.2021позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Причиною відмови нотаріуса є те, що частка померлого в житловому будинку конкретно не визначена. Відповідно до положень ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно п.2 ч.1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є відмова власника від права власності. Згідно ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. З матеріалів справи вбачається, що спадковий житловий будинок по [ADDRESS] належав до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] ; станом на 15.04.1991 були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кожному із них належала частка в спадковому житловому будинку. Проте, частки в колгоспному дворі не виділялися. Копією спадкової справи, наданою приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. стверджується, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла спадкоємець за заповітом [PERSON] (позивач). Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті батька [PERSON] , через відсутність правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок, та через його реєстрацію як колгоспного двору, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. З наведеного слідує, що даний позов підлягає до часткового задоволення, а саме за позивачем слід визнати право власності на 2/3 (1/3 - належить позивачу як колишньому члену колгоспного двору, 1/3 - успадкована після смерті батька [PERSON] ) частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позову слід відмовити у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] , яка теж є членом колгоспного двору, на даний час може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном та її право не порушується та ніким не оспорюється чи не визнається, тому у неї немає перешкод в оформленні права власності на належне їй майно. Крім того, подана відповідачем заява про визнання позовних вимог, суд не розцінює, як відмову від належної їй частини житлового будинку у передбаченому Законом порядку. При винесенні рішення судом враховується те, що відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області на даний час відноситься до Коломийського району Івано-Франківської області. На підставі ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 328, 392, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1268-1270, 1274-1275, 1296-1297 ЦК України,

Outcome: partial