Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача АТ «Київметробуд» про стягнення заробітної плати та грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у період з 02.07.2020 по 17.02.2021 вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та була звільнена за угодою сторін на підставі наказу №41 від 17.02.2021. Однак, починаючи з грудня 2020 року, відповідач не виплачував їй заробітну плату та не здійснив її виплату при звільненні. Крім того, позивач стверджує, що наказом про звільнення було передбачено виплату їй компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 13 календарних днів, проте при звільненні відповідач не здійснив виплату таких коштів та не надав письмовий розрахунок належних до сплати коштів. Вказане є порушенням норм статей 83, 116 КЗпП України, а тому позивач просила стягнути з АТ «Київметробуд» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 469,84 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 16 286,33 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою судді від 19.04.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків Ухвалою судді від 06.05.2021 відкрито провадження у справі за позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 17.06.2021 від відповідача АТ «Київметробуд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем невірно обраховано належні їй до сплати суми при звільненні. Зокрема, відповідач зазначив, що при звільненні позивачу було нараховано до виплати заробітну плату за період з грудня 2020 року по лютий 2021 року (включаючи компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки, що належала позивачеві при звільненні) на загальну суму 47 544,60 грн., проте в день звільнення вказана сума коштів виплачена не була з незалежних від відповідача обставин, оскільки на банківські рахунки АТ «Київметробуд» протягом 2020-2021 років систематично накладалися арешти Печерським районним судом м. Києва в рамках кримінального провадження №42019000000002358. 14.06.2021 відповідачем було здійснено виплату заборгованості із заробітної плати позивачу за період з 01.12.2020 по 17.02.2021 на суму 37 599,60 грн. Разом із тим, вимоги позивача про виплату заробітної плати в розмірі, що заявлені у позові, відповідач вважає необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій позивача, яка обіймала посаду заступника головного бухгалтера з бухгалтерського обліку АТ «Київметробуд», відповідачу було спричинено матеріальну шкоду, з приводу чого проводиться службове розслідування та у зв`язку з чим відповідачем було утримано і не виплачено із належних при розрахунках сумах 9 945,00 грн. Крім того, відповідач вказує на відсутність підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку, посилаючись на те, що відповідно до розрахунку середнього заробітку позивача, обрахованого відповідачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, середньоденна заробітна плата позивача склала 950,36 грн. (із урахуванням того, що сумарний дохід позивача з серпня 2020 року (з моменту прийняття на посаду) склав 168 214,05 грн., а кількість відпрацьованих днів за весь період з моменту прийняття на посаду до звільнення - 177 днів). Таким чином, виходячи із вказаного розміру заробітної плати, позивачу при звільненні у лютому 2021 року за 13 днів невикористаної відпустки було нараховано 12 354,68 грн. (сума без вирахування обов`язкових податків та зборів), а після утримання обов`язкових платежів до бюджету України (сума ПДФО 18% та військовий збір 1,5%) сума до виплати склала 9 945,52 грн. і така сума була включена до суми виплати позивачеві за лютий 2021 року. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то відповідач вважає такі вимоги несправедливими та нерозумними та просить відмовити у їх задоволенні, вказуючи на недобросовісність дій позивача, яка, будучи звільненою ще 17.02.2021 та отримавши наказ про звільнення та трудову книжку у день звільнення, умисно затягнула строк звернення до суду з метою стягнення з відповідача максимально великої суми коштів. 16.07.2021 позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9 945,52 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. 12.08.2021 представником відповідача надано до суду письмові пояснення, у яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, зокрема, на неможливість виплати відповідачем позивачу розрахунку при звільненні через наявність нескасованих арештів рахунків АТ «Київметробуд» в рамках кримінального провадження. 11.01.2022 позивачем надано до суду заяву, в якій вона уточнила позовні вимоги та просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9 945,52 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі, виходячи із середньоденної заробітної плати, яку нею було обраховано у розмірі 1392,02 грн. В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.07.2020 по 17.02.2021 позивач [PERSON] працювала в АТ «Київметробуд» на посаді заступника головного бухгалтера з бухгалтерського обліку. Згідно з наказом №АТ41 від 17.02.2021 позивач була звільнена із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини визнаються сторонами та в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А, I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України, відповідно до якої в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А, I групи. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Як встановлено судом із матеріалів справи, зокрема, зі змісту відзиву відповідача та наданих ним письмових доказів, в день звільнення відповідач не виплатив позивачці грошову компенсацію за 13 днів невикористаної нею щорічної основної відпустки. Відповідно до розрахунку відповідача розмір вказаної компенсаційної виплати склав 9 945,52 грн. В заперечення позовних вимог відповідач стверджує, що вказану суму було включено до суми виплати позивачу за лютий 2021 року та фактично виплачено 14.06.2021, разом із виплатою заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2020 по 17.02.2021. Водночас, суд вважає, що наданими відповідачем документами не підтверджується факт виплати позивачеві 9 945,52 грн. саме в рахунок виплати грошової компенсації за невикористану відпустку. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягаючими задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з вимогами ст. 117 вищезазначеного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими розд. 2 абз. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, а також згідно п. 32 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від №13 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14. У зв`язку з тим, що на момент подання позовної заяви до суду відповідачем не виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні відпусток, розрахунок середньоденного заробітку для обрахунку компенсації за час затримки належних виплат становитиме Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] , відповідач АТ «Київметробуд» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд обраховує розмір середньоденного заробітку позивача відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, згідно з яким такий розмірі дорівнює 885,54 грн.,оскільки згідно розрахункового листа за грудень 2020 року заробітна плата позивача становить 15507,41 за 22 робочих дні, а за січень 2021 року - 20799,64 грн. за 11 робочих дні. Тому розмір середньої заробітної плати становить (15507,41 грн. + 20799,64 грн.) / (22 дні + 11 днів) = 885,54 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Виходячи із встановлених обставин справи, після звільнення позивача 17.02.2021 час затримки розрахунку із позивачем складає 229 робочих днів (з 18.02.2021 по 19.01.2022), а саме: лютий 2021 року - 7 робочих дні, березень 2021 року - 22 робочих дні, квітень 2021 року - 22 робочих дні, травень 2021 року - 18 робочих днів, червень 2021 року - 20 робочих днів, липень 2021 року - 22 робочих дні, серпень 2021 року - 21 робочий день, вересень 2021 року - 22 робочих дні, жовтень 2021 року - 20 робочих днів, листопад 2021 року - 22 робочих дні, грудень 2021 року - 22 робочих дні, січень 2022 року - 11 робочих днів. Розрахунок проведений судом наступним чином: 229 робочих днів ((7+22+22+18+20+22+21+22+20+22+22+11) - час затримки розрахунку) х 885,54 грн. (середньоденна заробітна плата за два останніх календарних місяці, що передували звільненню) = 202 788,66 грн. Таким чином, враховуючи те, що позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем було заявлено, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 1392,02 грн., така позовна вимога підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1852,51 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial