Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення частки майна та визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті її сина [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частину майна: приміщення V по [ADDRESS] . Дане майно перебуває у спільній сумісній власності та було набуто на підставі договору купівлі-продажу за час перебування у шлюбі з [PERSON] .. Померлий син заповіту не залишив. Спадкоємцями до майна померлого є вона та дружина - [PERSON] . Спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, оскільки не виділена конкретна частка померлого зі спільного майна подружжя, як того вимагає судова практика. Без задоволення таких позовних вимог, її право на спадкування спірного майна буде перебувати у статусі невизначеного та оспорюваного. Просила суд: визначити, що частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на нежиле приміщення V (реєстраційний номер нерухомого майна №293488932224) загальною площею 54.4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становила - Ѕ частина; визнати за [PERSON] право на спадкування Ѕ частини нежилого приміщення V (реєстраційний номер нерухомого майна №293488932224) загальною площею 54.4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 22 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2016 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2009 року народження. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все майно, що йому належало, в тому числі й частка у спільному майні подружжя. Крім неї та дітей, спадкоємцями до майна померлого, які прийняли спадщину, є також позивачка - мати [PERSON] та батько - [PERSON] . Зазначила, що вона не заперечує та визнає право позивача успадкувати відповідну частину спадкового майна з урахуванням всіх спадкоємців, тому спір між сторонами по суті відсутній. Вона погоджується надати нотаріусу всі документи для отримання свідоцтва про право на спадщину та проведення оцінки майна, укладення договору про поділ спадкового майна. Просила врахувати, що даний спір можливо вирішити лише після спливу 6-місячного строку з дня смерті спадкодавця, та відмовити в задоволенні позову. 04 серпня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що невизначення конкретної частки спадкодавця у нерухомому майні, яке належало йому та його дружині на праві спільної сумісної власності, унеможливить видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину. Вирішення цього спору не впливає на шестимісячний строк для подання заяви до нотаріальної контори. У даному позові позивачка лише просить визнати за нею право на спадкування даного приміщення, а не передавати його їй у власність. Просила суд задоволити позов. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судове засідання 03.09.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача - адвокат Пшенишний Олексій Олексійович подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника. Просив позов задовольнити та взяти до уваги рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року по аналогічній справі, яким її позовні вимоги задоволені (справа №369/2817/20). Відповідач подала до суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності відповідача та представника відповідача. Проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні. Треті особи: приватний нотаріус Саваріна Олена Сергіївна та приватний нотаріус Михальченко Марина Миколаївна подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області). Померлий [PERSON] був сином [PERSON] [PERSON] , чоловіком [PERSON] , та батьком [PERSON] , 2016 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2009 року народження. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 05 лютого 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис 130. За час спільного проживання сторонами набуто майно, зокрема: 26 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення V, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, приміщення №V загальна площа 54,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , дійсно набута у власність відповідачем під час її перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №327/504/17). Разом з тим, в межах розгляду даної справи вказана презумпція спростована не була та не оспорювалась. У своєму відзиві відповідачка наголошувала на відсутності спорів між спадкоємцями щодо спадкового майна. Суду не подавала будь-які докази, які б доводили, що спірне майно, є особистим майном іншого з подружжя, при цьому, право власності на приміщення зареєстроване саме за відповідачкою. За таких обставин суд виходить із того, що частки у спільному сумісному майні подружжя є рівними. Тому набуте [PERSON] в період шлюбу приміщення №V, загальна площа 54,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на вказане приміщення становить Ѕ частки. Позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя померлий [PERSON] заповіту не складав. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] встановлено, що до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. звернулись із заявами про прийняття спадщини: мати померлого [PERSON] , що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини від 03 березня 2020 року зареєстрована за номером 41/02-14; дружина померлого [PERSON] , як від себе так і в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини від 18 березня 2020 року, яка зареєстрована за вхідним номером 45/02-14, копією заяви про прийняття спадщини від 27 березня 2020 року, яка зареєстрована за вхідним номером 60/02-14; батько померлого [PERSON] , що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини від 13 травня 2020 року, яка зареєстрована за вхідним номером 82/02-14. Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що мати померлого [PERSON] , дружина померлого [PERSON] , діти померлого: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , батько померлого [PERSON] - є спадкоємцями за законом першої черги. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заявивши позовну вимогу про визнання за нею право на спадкування певного спадкового майна, позивач не вказав, яке право було порушено діями інших осіб, а саме відповідачами, та яке право підлягає захисту. При цьому позивачем не зазначено, який із перелічених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів було обрано позивачем та яке його право підлягає захисту на підставі поданого ним позову. Позивач не вказав, якою нормою права передбачено фактично лиш підтвердження права на спадкування, хоча таке право встановлено законом (у разі вчинення дій, що підтверджують бажання особи прийняти спадщину - подати у 6-місячний строк заяви про прийняття спадщини), і в даному випадку відповідачами не оспорюється. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Предметом у цій справі є також визнання права на спадкування. Суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним в цій частині. З огляду на зазначене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права на спадкування. Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial