Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом в якому зазначала, що її батьку, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною за реєстровим №1970, належало домоволодіння [ADDRESS] та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною за реєстровим №1971, належала земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером №1221486200:05:010:0053, розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначала, що АТ КБ «ПриватБанк» виселив її батька [PERSON] з його будинку та зняв з реєстрації на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року від №2-175/1154/13, яким було звернуто стягнення на будинок її батька зі зняттям його з реєстраційного обліку. Позивач єдина дитина [PERSON] та тим більше вона має власну квартиру у м. Дніпрі, тому вона прийняла свого батька у свою сім`ю. У [PERSON] було відсутнє будь-яке житло та він ніде не був заестрований, адже у квартирі своєї доньки, [PERSON] , він не став реєсруватися, щоб за адресою його реєстрації її не терирозували колектори. Весь час до самої смерті [PERSON] постійно проживав разом зі своює донькою (окрім часу коли він як етнічний іудей хздив на безкоштовне лікування до Німечинни від СНІДУ). Протягом 6-ти місяців після смерті її батька [PERSON] зверталася до нотаріуса за консультацією з приводу оформлення спадщини, але їй повідомили, що якщо її батько останній час до своєї смерті постійно з нею проживав, то їй не має необхідності додатково витрачати кошти та подавати заяву про прийняття спадщини, адже вона вже її прийняла відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України та може після спливу 6-ти місяців у будь-який час звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. Але, у нотаріуса [PERSON] забули роз`яснити, що для нотаріусів доказом спільного проживання є саме спільна прописка (реєстрація) зі спадкодавцем, не справжнє постіне проживання. Саме тому вона була вимушена звернутися до суду. Суд вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справ, оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року по цивільній справі 175/891/19, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року, було встановлено факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем, [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини. Також було визнано недійсними договори дарування від 23.05.2018 року на вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку та визнано на них за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після її батька, [PERSON] . Крім того судом було витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку, та скасовано на ці об`єкти нерухомого майна державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Також позивач зазначала, що постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року у зв`язку з не залученням у якості належного співвідповідача щодо вимоги про встановлення факту проживання разом зі спрадкодавцем Новоолександрівської сільської ради були скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанції та [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову. При цьому позивач акцентувала увагу суду, що Верховним Судом під час розгляду цивільної справи №175/891/19 не було встановлено жодних порушень судами обох інстанцій норм матеріального чи процесуального права, окрім не залучення позивачем у якості належного співвідповідача Новоолександрівської сільської ради щодо вимоги про встановлення факту проживання позивача разом зі спрадкодавцем, [PERSON] . Позивач зазначала, що раніше не залучала у якості відповідача Новоолександрівську сільську раду, адже спадщина не є відумерлою, а права [PERSON] на спадщину після смерті її батька невизнаються та порушені саме [PERSON] , а не Новоолександрівською сільською радою. Враховуючи мотиви відмови Верховним Судом у задоволенні її попереднього позову [PERSON] знову звернулася до суду з новим (не тотожним) позовом та додатково залучила до участі у справі нового належного співідповідача - Новоолександрівську сільську раду. Адже, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26.05.2021 року по цивільній справі 175/891/19, усі інші мої вимоги [PERSON] є похідними від вимоги про встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем, [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини. А, належним відповідачем за такою вимогою, є саме Новоолександрівська сільська рада. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Дальниченко Михайла Сергійовича до суду надійшла заява від 27.08.2021 року про закриття провадження по справі у зв`язку з тим, що на його думку, аналогічні вимоги вже розглядалися судом. Ухвалою суду від 16 вересня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі № 175/3065/21. Ухвалами суду від 04 жовтня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 175/3065/21, витребувано жокази та забезпечено позов [PERSON] . Від представника відповідача, [PERSON] , адвоката Дальниченко Михайла Сергійовича до суду надійшов відзив у якому від просив відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог. Вважав, що позивачем не надано жодного доказу, що [PERSON] саме постійно проживав разом зі своєю донькою [PERSON] , а позовні вимоги у частині втановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем базуються на припущенях. У своєму відзиві представник [PERSON] посилався на те, що з тексту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2017 року по справі №175/3343/15-ц та з тексту апеляційної скарги [PERSON] вбачається, що [PERSON] разом з його дружиною, [PERSON] , проживали за кордоном; що у закордонному паспорті [PERSON] зазначено, що від з 03.03.1999 року був прийнятий на консулький облік в Посольстві України у ФР Німеччині; що у свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено, що він помер у м. Штольберг Німеччина; що у довіреності, датованої [INFO] , [PERSON] вказав нотарусу адресу свого проживання: [ADDRESS] . Тому він вважав, що [PERSON] не міг постійно проживати разом зі своєю донькою [PERSON] протягом періоду останього року його життя з 15.11.2016 року по 15.11.2017 року. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву, заяв та клопотань від них до суду не надходило. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року було закрито підготовче провадження по цивільній справі № 175/3065/21 та справу призначено до розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що у вересні 2007 року її батько взяв кредит на купівлю спірного будинку 670 000 дол. США та повернув банку більше 625 000 дол. США тіла кредиту та додаткво сплатив процентів на суму більше 200\~000 дол. США. Згідно рішення Кіровського районного суду м. Дніпра від 20.07.2015 року по цивільній справі № 203/780/15-ц заборгованість [PERSON] за самим тілом кредиту складала тільки 45814,33 долари США. Але, не дивлячись на це АТ КБ «ПриватБанк» все одно забрав у нього за борги будинок та після припинення дії кредитного договору, банк ще звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпра від 20.07.2015 року з позовом по цивільній справі № 203/780/15-ц про стягнення процентів, пені та штрафів. Потім на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року по цивільнвй справі №2-175/1154/13 АТ КБ «ПриватБанк» звернув стягненя на будинок [PERSON] й виселив його з будинку та зняв з реєстраційного обліку. Позивач єдина дитина [PERSON] та тим більше вона має власну квартиру у м. Днірі запопонувала своєму хворому батьку жити у неї на правах члена сім`ї). А її зведена сестра, [PERSON] , забрала до себе у квартиру свою матір, [PERSON] , дружину [PERSON] , яка теж хворіла на СНІД). З того часу до дня своєї смерті кожен з них постійно проживав у квартирах своїх доньок (окрім часу коли [PERSON] та його дружина, [PERSON] , як етнічні іудеї їздили на безкоштовне лікування до Німечинни). У [PERSON] було відсутнє будь-яке житло та він ніде не був заестрований. У квартирі своєї доньки, [PERSON] , він не став реєсруватися, щоб за адресою його реєстрації її сім`ю не терирозували колектори. Саме тому під час посвідчення 18 лютого 2013 року у приватного нотаріуса Повєткіної Н.М. довіреності на ім`я [PERSON] , не маючи офіційно зареєстрованого місця проживання та намагаючись приховати адресу своєї доньки від так званих «колекторів», [PERSON] вказав нотаріусу адресу своєї матері (бабусі позивачки) у Німеччині, оскільки в іншу країну «колектори» не поїдуть. Адже, у випадку відсутності реєстрації, нотаріусу при посвідченні довіреності достатньо зі слів довіриреля з`ясувати його адресу, що й було зроблено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. Також позивач зазначала, що весь час до самої смерті [PERSON] постійно проживав разом з нею (окрім часу коли він, як етнічний іудей, їздив на безкоштовне лікування до Німечинни від СНІДУ у якій від мав право на проживання, що давало йому право на безкоштовне лікування від єврейського центру «Віфлієм» у м. Штольберг). На початку червня 2017 року її батько, [PERSON] , потрапив у ДТП у м. Дніпро на вул. Паторжинського внаслідок чого отримав травми та перелом руки, тому до самої смерті так і ходив у гіпсі. Протягом 6-ти місяців після смерті свого батька [PERSON] зверталася до нотаріуса за консультацією з приводу оформлення спадщини, але їй повідомили, що якщо її батько останній час до своєї смерті постійно з нею проживав, то їй не має необхідності додатково витрачати кошти та подавати заяву про прийняття спадщини, адже вона вже її прийняла відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України та може після спливу 6-ти місяців у будь-який час звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. Але, у нотаріуса [PERSON] забули роз`яснити, що для нотаріусів доказом спільного проживання є саме спільна прописка (реєстрація) зі спадкодавцем, не справжнє постіне проживання. Крім того, нотаріус їх повідомила, що право власності на спадквий будинок зареєстровано за іншою особою, тому вона вирішила звернутись до суду з відповідним позовом. З врахуванням зазначеного просила суд задовольити її позов у поаному обсязі, а також надала суду письмовий варіант своїх поснень. Адвокат позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені [PERSON] у її позові. Представник відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених ним у його відзиві, вважав позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача Новоолександрівської сільської ради знайомився з матеріалами справи, відзив чи будь-яких заперечень стосоно позовних вимог не подавав, фактично з позовом погодився, однак до суду не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, за допомогою поштового зв`язку, про отримання повістки в матеріалах справи містяться відповідні докази. Відповідач [PERSON] до зали суду не з`явилась, про час та дату повідомлялась належним чином (за допомогою поштового зв`зку), про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» надав письмові пояснення та у судовому засіданні зазначив, що відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що місце проживання померлого є [PERSON] . Окрім того, позивачем пропущено строк прийняття спадщини. У зв`язку з чим, вважав вимоги про витребування спірного нерухомого майна з незаконного володіння є не обгрунтованими та, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. до суду не з`явилась, про час та дату повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки, суд не повідомила. Третя особа, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. надала клопотання про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами у справі. Вислухавши сторони, допитавши у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оцінюючи у сукупності та їх взаємозвязку надані учасниками справи та витребувані судом докази, суд встановив наступні обставини справи. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року по цивільній справі 175/891/19, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року, було: -встановлено факт постійного проживання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), разом зі спадкодавцем, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), померлим [INFO] , на час відкриття спадщини. -визнано недійсними договори дарування від 23.05.2018 року житлового будинку [ADDRESS] зареєстрований в реєстрі за № 626, та договір дарування від 23.05.2018 року земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221486200:05:010:0053 зареєстрований в реєстрі за №629, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світланою Олександрівною; -визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом після мого батька, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), померлого [INFO] , на наступне нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS] , та на земельну ділянку загальною площею 0,15 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий №1221486200:05:010:0053; -витребувано від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) наступне нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS] , та земельну ділянку загальною площею 0,15 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий №1221486200:05:010:0053; -скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме записи про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на наступне нерухоме майно: - домоволодіння [ADDRESS] номер запису про право власності 26311021; - земельну ділянку загальною площею 0,15 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий №1221486200:05:010:0053 - номер запису про право власності 26311426. Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року було скасовано вищезазначені судові рішення з підстав незалучення у якості належного відповідача Новоолександрівської сільської ради щодо вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] разом зі спрадкодавцем [PERSON] . Інших порушень судами обох інстанцій норм матеріального чи процесуального права, окрім не залучення належного співвідповідача, Верховним Судом встановлено не було. Верховний Суд у своїй постанові від 26.05.2021 року по цивільній справі 175/891/19 зазначив, що усі інші вимоги [PERSON] є похідними від її вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] , разом зі спадкодавцем, [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини. Враховуючи мотиви Верховного Суду відмови у задоволенні попереднього позову [PERSON] вона знову звернулася до суду з новим аналогічним (але не тотожним) позовом у якому додатково залучила до участі у справі належного співідповідача щодо її вимоги про встановлення факту постійного проживання - Новоолександрівську сільську раду. Судом встановлено, що батько позивачки [PERSON] , [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть за реєстровим номером S 479/2017 виданим відділом РАЦС Штольберг (Рейнланд), перекладеним з німецької мови на українську мову перекладачем [PERSON] , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В.А. На підставі договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року [PERSON] придбав домоволодіння загальною площею 577,5 кв.м. та земельну ділянку площею 0,15 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння та договором купівлі-продажу земельної ділянки. Вищевказані договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є. та зареєстровані в реєстрі за №1971 та №1790, відповідно. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року по цивільній справі №2-175/1154/13, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, що розташована [ADDRESS] , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053 та домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 577,5 кв.м., житловою площею 256,8 кв.м. Після ухвалення вищевказаного рішення першої інстанції, [PERSON] було виселено з домоволодіння [ADDRESS] , та знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, внаслідок чого [PERSON] почав проживати разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 25 липня 2017 року [PERSON] будучи власником домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , на підставі вищевказаного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року, продала спірні домоволодіння та земельну ділянку [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 25 липня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. В свою чергу [PERSON] , [INFO] продав спірні домоволодіння та земельну ділянку [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року по цивільній справі 175/3857/17 було задоволено уточнений позов [PERSON] та було визнано недійсними з моменту вчинення договори купівлі-продажу вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які посвідчені 25.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. та зареєстровані в реєстрах за №24 та №25 відповідно; було визнано недійсними з моменту вчинення договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 577,5 кв.м., договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована за тієюж ж адресою, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, посвідчені 04.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. і зареєстровані в реєстрах за №716 та №717. Також зазначеним рішенням припинено право власності на вищезазначене нерухоме майно за його попередням власником, [PERSON] , та визнано право власності за [PERSON] . Зазначене рішення ніким не оскаржувалося. Тому підставі вищезазначеного рішення суду від 23 січня 2018 року, [PERSON] знову стала власником домоволодіння та земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] . 23 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування домоволодіння за адресою [ADDRESS] , загальною площею 577,5 кв. м, житловою площею 256,8 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровськогоміського нотаріального округу Вакуленко С.О. та зареєстрований в реєстрі за №626 вартість дарунка сторони уцьому договорівизначили в 1 (одну) гривню, та договір дарування земельної ділянки, площею 0,15га, що розташована по за адресою [ADDRESS] , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибнаділянка), кадастровий номер1221486200:05:010:0053, також посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міськогонотаріального округу Вакуленко С.О. і зареєстрований в реєстріза №629. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року по цивільній справі №175/3343/15-ц були скасовані та ухвалено нове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на вищезазначене нерухоме майно. У своїх поясненнях суду [PERSON] повідомила, що вона протягом 6-ти місяців після смерті її батька зверталася до нотаріуса за консультацією з приводу оформлення спадщини, але їй повідомили, що якщо її батько останній час до своєї смерті постійно з нею проживав, то їй не має необхідності додатково витрачати кошти та подавати заяву про прийняття спадщини, адже вона вже її прийняла відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України та може після спливу 6-ти місяців у будь-який час звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. 11 липня 2019 року після спливу шестимісячного строку [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Адже, позивач вона вважала, що фактично вже прийняла спадщину після її батька відповідно до положеннь ч.3 ст.1268 ЦК України, а тому вона їй належить з часу відкриття спадщини. відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України. Також зясувалося, що консультація за якою [PERSON] зверталася до нотаріуса після смерті її батька була не повною, адже спільне проживання для нотарусів підтверджується виключно спільною реєстрацією у разі відсутності якої спадкоємцю необхідно подавати заяву про прийняття спадщини, навіть якщо вона і проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Але, цього під час консультації у нотаріальній конторі [PERSON] ніхто не повідомив. Під час останнього візиту [PERSON] до нотаріальної контори нотаріусом їй було надано вже письмове роз`яснення без заведення спадкової справи. Після того, коли нотаріус впевнився у відсутності у [PERSON] будь-якої реєстрації та будь-якого майна, приватним нотаріусом було відкрито спадкову справу №13/2019 за останнім відомим місцем проживання спадкодавця у квартирі його доньки (позивача) у м. Дніпро. Крім того, нотаріус повідомила [PERSON] , що право власності на будинок та земельну ділянку її батька зареєстровано за іншою особою. Також суд вважає, що пояснення [PERSON] об`єктивно підтверджується «Роз`ясненням щодо відмови у заведенні спадкової справи» від 07.02.2019 року вих.№47/01-16 в якому приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна зазначає [PERSON] «.. роз`яснюю Вам, ваше право на звернення до суду за заявою про встанвлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини». Потім у своїй «Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії» від 22.08.2019 року вих. №495/02-14 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна спочатку зазначає: «Отже, виходячи із вищезазначеного, не є можливим встановлення факту Вашого сумісного проживання з пмерли [PERSON] на день його смерті», а потім нотаріус помилково приходить до наступного висновку: «Враховуючи вищезазначене, Вам необхідно звернутися до суду із заявою про визначення додаткового строку прийняття спадщини», що за даних обставин справи не відповідає ефективному та належному способу захисту прав [PERSON] , правовою підставою яких є саме положення ч.3 ст.1268 ЦК України «Прийняття спадщини», а не положення ч.3 ст.1272 ЦК України, яким регулюється визначення додаткового строку для подання заяви про прийняяття спадщини у випанку, коли спадкоємець не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Нотаріус у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії одночасно посилається на положення ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України (встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини) на яке, як на правову підставу свого позову посилається [PERSON] , і помилково посилається на положення на положення ч. 3 ст.\~1272\~ЦК України (визначення додаткового строку для прийняття спадщини) - адже зазначені положення є взаємовиключні. З огляду на вищевикладені обставини, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та обрала належний спосіб захисту її прав шляхом саме встановлення судом на підставі ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України факту її сумісного проживання з померлим батьком [PERSON] на день його смерті, який вважала належним та ефективним (ч. 2 ст. 5 ЦК України) й таким, що відповідає обставинам її проживання з батьком до часу його смерті. Судом встановлено, що [PERSON] за життя мав одне єдине громадянство України та постійно проживав на території України, хоча і мав дозвіл на проживання у Німеччині, де мав можливість безкоштовно, як етнічний іудей, отримувати ліки та проходити лікування з проходженням відповідних реабілітаційних процедур, пов`язаних з лікуванням ВІЛ-інфекції на яку спадкодавець давно хворів. Зазначені вище обставини, підтверджуються копією закордонного паспорта [PERSON] , Медичною довідкою від лікаря медичних наук Сальва Ботерашвілі від 09 вересня 2019 року (том №2 а.с.41-43 оглянутої судом цивільної справи №175/891/19) у якої [PERSON] проходив відповідну реабілітацію з доданим до неї Звітом оздоровчого центру у м. Штольберг «Віфлеєм» від 15 листопада 2017 року (том №2 а.с.44-46 оглянутої судом цивільної справи №175/891/19). Після смерті [PERSON] , його донька [PERSON] відразу вилетіла до Німеччини, що підтверджується відповідними відмітками в її закордонному паспорті. Там у зв`зку з відсутністю значних коштів на авіаперевезення труни з трупом батька вирішила здійснити його поховання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З витребуваної та оглянутої судом під час судового засідання цивільної справи № 175/891/19 міститься оригінал відповіді (копія якої була надана позивачем у додатках до її позову) Державної прикордонної служби України від 10.07.2019 року вих.н. 0.184-24816/0/15-19 (на вх. №2397/19 від 01.07.2019 року) про перетин державного кордону [PERSON] вбачається, що протягом останнього року життя він проживав 177 днів в Україні, а на лікуванні у Німеччині перебував тільки 109 днів (том №1 а.с.201 оглянутої судом цивільної справи №175/891/19). Жодних належних та допустимих доказів наявності у [PERSON] іншого житла, окрім квартири його доньки (позивачки по справі) відповідачами суду надано не було, також не надано і підтверджуючих належних доказів в обґрунтування своєї позиції щодо не згоди з позовними вимогами. Тобто останній рік свого життя (понад шість місяців на рік) [PERSON] проживав у своєї доньки за місцем свого постійного проживання. Відповідно до положень ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Місце відкриття спадщини може не співпадати з місцем смерті спадкодавця, якщо він помер не у місці свого постійного проживання (наприклад, під час перебування у відрядженні, лікуванні, місцях позбавлення волі). У цих випадках місцем відкриття спадщини визнається той населений пункт, де громадянин постійно проживав до виїзду. Відповідно до частини третьої статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тому для вірного застосування судами положень ч.3 ст.1268 ЦК України про прийняття спадщини не має визначального значення факт наявності чи відсутності у спадкоємця спільної реєстрації зі спадкодавцем. Визначальне значення має саме встановлення судом факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 26 квітня 2021 року Верховний Суд у постанові по справі № 504/4387/16-ц (провадження № 61-6299св20) зазначив наступне: «Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права… Відповідно до частини другої статті 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~від 30\~травня 2008\~року №\~7 зазначено, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини другої статті 1268\~ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Згідно з частиною першою статті 29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, правильно дійшли висновку про те, що [PERSON] з 2003 року на день смерті [NUMBER] постійно проживав з нею в садовому будинку ОС «Степове».» 02 листопада 2021року Верховний Суд у постанові по цивільній справі № 572/1551/20 (провадження № 61-1498св21) зазначив наступне: «Позиція Верховного Суду. Згідно з частиною першою статті 1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268\~ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Відповідно до частини першої статті 29\~ЦК України (в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Таким чином, положення статті 29\~ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від зареєстрованого місця її проживання. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Апеляційний суд правильно вказав, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відповідно до частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Установивши, що позивач [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів не довів факт того, що [PERSON] фактично не проживала із [PERSON] на час відкриття спадщини, а також не спростував права відповідачки на обов`язкову частку у спадщині, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 10 листопада 2021 року Верховний Суд у постанові по справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) зазначив наступне: «Позиція Верховного Суду… При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) вказано, що: «відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою\~статті 29 ЦК України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18) зазначено, що: «відповідно до частин першої і третьої статті 1268\~ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суди вважали, що [PERSON] спадщину після своєї матері [PERSON] не прийняла, оскільки не була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця. При цьому апеляційний суд виходив із того, що місцем постійного проживання фізичної особи є зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання, однак при тлумаченні статті 1268\~ЦК України припустився протиріччя з таким висновком, вважаючи що за приписами цієї норми права підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкоємцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Тобто суд апеляційної інстанції визнає, що при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268\~ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Проте в конкретній спірній ситуації не вважає доведеною обставину щодо спільного постійного проживання [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] , виходячи лише з одного факту реєстрації цих осіб на час смерті останньої за різними адресами (в різних населених пунктах). У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що […] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця є підтвердженням того, що спадкоємець [PERSON] не проживала зі спадкодавцем [PERSON], яка була її матір`ю, на час відкриття спадщини.» Відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України «Прийняття спадщини»: незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). 26.05.2021 року Верховний Суд у постанві по цивільнвй справі №175/891/19 у якій брали участь усі тіж самі особи (окрім Новоолександрівської сільської ради ) у розділі «Фактичні обставини» встановив наступне: «Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON], шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права на його продаж в порядку статті 38\~Закону України\~«Про іпотеку» за початковою ціною 3 979 400,00 грн, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, його переплануванням та перебудовою, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, необхідних для продажу предмету іпотеки, та виселено [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, що розташована по [ADDRESS], передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053 та домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 577,5 кв. м., житловою площею 256,8 кв. м. Після ухвалення вищевказаного рішення першої інстанції, [PERSON] виселено з домоволодіння [ADDRESS] , та знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, внаслідок чого [PERSON] почав проживати разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ». Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що внаслідок примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку з власного будинку [PERSON] переїхав на постійне проживання до своєї доньки [PERSON] , зареєстрованої та проживаючої разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] (онукою спадкодавця) у належній їй квартирі за адресю: [ADDRESS] , та постійно проживав там до дня його чергового вильоту на лікування 07.11.2017 року (остання дата його вильоту з аеропорту Київ (Жуляни) у Німеччину, яка зазначена у відповіді суду Держприкордонслужби від 10.07.2019 року вих.н. 0.184-24816/0/15-19 про перетин державного кордону України [PERSON] за останній рік до його смерті). Зазначені обставини підтверджується Актом про постійне проживання від 22 січня 2019 року, за підписами сусідів (підписи яких затверджені начальником КП «Жилсервіс-2» м. Дніпро та які у якості свідків надали свої пояснення суду); відповіддю суду Державної прикрдоної служби України від 10.07.2019 року вих.н. 0.184-24816/0/15-19 по цивільній справі №175/891/19 про перетин державного кордону України [PERSON] за останній рік до його смерті; Довідкою про склад сім`ї від 31 січня 2019 року та поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним житловим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (ст. 64, 65, 145, 156 ЖК України). Саме на правах члена сім`ї до [PERSON] переїхав її батько [PERSON] коли останнього банк протиправно за борги (як поручителя) позбавив права власності на належне йому домоволодіння, виселилив з нього та зняв з реєстраційного обліку. Так свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання позивачки [PERSON] разом з її батьком, [PERSON] , у належній їй квартирі, періодично він виїжджав до Німеччини на лікування, однак постійно проживав в Україні у своєї доньки. Зазначали, що часто [PERSON] гуляв з онукою у дворі будинку у якому вони мешкали разом з його донькою, купував продукти харчування у магазинах біля будинку. Востаннє [PERSON] свідки бачили незадовго до його смерті у кінці вересня 2017 року. Свідок [PERSON] , який проживає у цьому ж будику та постійно займається торгівлею біля будинку овочами та рибою, повідомив суду, що з середини літа 2017 року [PERSON] неодноразово просив його допомогти занести у квартиру його доньки де він проживав сумки з картоплею, іншими овочами, інколи пакети з рибою, адже у нього було зломана рука у гіпсі. Останній раз [PERSON] допомагав [PERSON] заносити сумки з картоплею та рибою у квартиру [PERSON] на початку жовтня 2017 року на День працівників освіти, який завжди святкувала [PERSON] , яка працювала завучем у школі. Зокрема, свідок [PERSON] , яка є донькою другої дружини [PERSON] пояснила суду, що на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року було звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку [PERSON] у якомі він проживав разом з її матір`ю [PERSON] . Та їх було виселино з належного [PERSON] житлового будинку зі зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Тому [PERSON] разом з його дружиною, [PERSON] , банком було фактично виселлено на вулицю. Також свідок [PERSON] зазначала, що у її матері, [PERSON] , та у чоловіка її матері [PERSON] було відсутнє будь-яке інше житло. Тому [PERSON] у кінці листопада пустила у свою квартиру на постійне проживання свою матір, [PERSON] , а [PERSON] пустила у свою квартиру на постійне проживання свого батька, [PERSON] . З того часу до дня своєї смерті кожен з них постійно проживав у квартирах своїх доньок (окрім часу коли [PERSON] як етнічний іудей їздив на безкоштовне лікування до Німечинни). Також зазначений свідок повідомила суду, що її мати та [PERSON] весь час вели спільний бізнес, пов`язаний з виготовленням на замовлення кухонних меблів та продаж дивані [PERSON] була оформлена як приватний підприємиць та вони орендували у [ADDRESS] мазгзин «Диван- Диванич», який і зараз там працює. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надалу суду достаньо доказів, які свідчуть про її постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Натомість відповідачі не надали суду докази, які б спростовували постійне проживання [PERSON] разом зі своїм батьком протягом останьго року його життя. Усі інші вимоги [PERSON] є похідними від її вимоги про встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вони теж підлягаю задоволенню з врахуванням нижчезазначеного. Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочинуне може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину маєбути вільнимі відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України «Недійсність правочину»: «Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.» Відповідно до положень ч.1, 2 ст.\~236\~ЦК України «Момент недійсності правочину» нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи положенняч.1,2ст.236ЦК Українита постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у [PERSON] були відсутні права на розпорядження вищезазначеними майном, тому відповідно до положень ст.\~215\~ЦК України є підстави для визнання недійсними договорів дарування вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки, укладених 23 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світланою Олександрівною. Враховуючи положення ч. 3, 5 ст.\~1268\~ЦК України та п. 3 ч. 1ст.\~388\~ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, є таким, що вибуло поза волею власника, - таке майно може бути витребувано його власником чи його спадкоємцем у будь-якому випадку навіть і від добросовісного набувача. Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду України у справах №6-251цс15 від 24.06.2015 року та №6-1168цс15 від 02.09.2015 року. Враховуючи викладене та ту обставину, що спірне майно вибуло з володіння спадкодавця [PERSON] не з його волі, суд вважає, що позивачка, як єдиний спадкоємець [PERSON] , має право на витребування з незаконного володіння [PERSON] спірного домоволодіння та земельної ділянки. Згідно вимог ст. ст.76,77,79,80 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до вимогст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача [PERSON] стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] повинно бути стягнуто сплачений позивачем (том №1 а.с.7) судовий збір у розмірі 12 270 грн., тобто з кожного по 4 090 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved