Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Адвокат Шепель М.В. в інтересах [PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог адвокат Шепель М.В. посилалася на те, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1218 належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки Щастинської міської ВЦА Щастинського району Луганської області від 26.07.2021 за №190, за адресою: [ADDRESS] , окрім позивачки, також зареєстровані: чоловік - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] та колишня невістка - [PERSON] , [INFO] , однак остання фактично не мешкає за вказаною адресою з 2015 року. 05.07.2021 року головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, яким засвідчено, що за адресою, [ADDRESS] , починаючи з 2015 року фактично не проживає [PERSON] , [INFO] , спільне господарство не веде, комунальні послуги не сплачує. Також, представник позивача зазначає, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї позивача відповідачці не чинили. Таким чином, позивачка, як власниця житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачка створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, позивачка несе зайві витрати та позбавлена права на оформлення субсидій на сплату житлових послуг тощо. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник позивачки направила до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відстуності. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачки за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1218, Серія ААВ № 211182, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Точаненко Т.Н., [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Згідно інформації начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 25.08.2021 року за №128 - квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за позивачкою по справі. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - [PERSON] [INFO] , чоловік - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] та відповідачка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою: №190 від 26.07.2021 року, видана головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА Тріщенко О.П., однак відповідачка фактично там не проживає з 2015 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.07.2021 року №191, складеним головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О. Тріщенко. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає понад рік, квартирою не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на її утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої її реєстрації у квартирі позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved