Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

12.08.2021 року позивачка [PERSON] через свого представника. звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] (її доньки), та [PERSON] (її онуки). Вказує, що відповідачі за адресою своєї реєстрації з 2006 року не проживають, їхніх речей у квартирі немає, вони не мають наміру вселятися до квартири, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утриманні житла. Перешкод в користуванні житловим приміщенням вона ані доньці, ані онуці не чинила і не чинить. Зазначені обставини порушують її право власності, а тому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засіданні від позивачки надійшла на електронну адресу суду заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 38). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час, місце слухання справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від них на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власницею квартири [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 177799203 від 16.08.2019 року (а.с. 10). Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] , у даному житловому приміщенні також зареєстровані, зокрема, відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є донькою та онукою позивачки відповідно (а.с. 11-13, 15). Як вбачається із довідки № 36, виданої 10.08.2021 року ОСББ «ЖБК Світанок», [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за адресою свого місця реєстрації з 2006 року. У належній [PERSON] квартирі проживає лише позивачка одноосібно (а.с. 14). Судом також встановлено, що відповідачі не приймають участі в утриманні квартири [ADDRESS] , їхніх речей у даному житлі немає та вони не сплачують комунальні платежі. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи членами сім`ї позивачки (донькою та онукою) без поважних причин не проживають за місцем своєї реєстрації понад один рік. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин відсутності з дня їх реєстрації, наявність між ними і власницею житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] та [PERSON] в належному позивачці житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим остання змушені нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію їх права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved