Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 02 серпня 2019 року по 29 січня 2021 року перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Київметробуд» (ЄДРПОУ 01387432). Відповідно до наказу №18 від 29.01.2021 року її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, її не було письмово повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні та не було здійснено в день звільнення виплату всіх сум, що належали їй до виплати. Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 90745 грн. 78 коп., а середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.01.2021 року по 30.05.2021 року складає 205402 грн. 80 коп., які позивач на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача у судовому порядку. Ухвалою суду від 22.07.2021 року позовну заяву позивача прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 16.09.2021 року. 27.08.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі, яка виникла перед позивачем, не була виплачена з незалежних від нього обставин, оскільки на рахунки ПАТ «Київметробуд», відкриті в АБ «УКРГАЗБАНК», АТ «ПУМБ», АТ «Ощадбанк» та в Державній казначейській службі України було накладено арешт в рамках кримінального провадження. Вважає, що діями позивача при виконанні посадових обов`язків відповідачу було спричинено матеріальну шкоду, а тому належні до виплати при звільненні грошові суми були утримані на погашення цієї шкоди. Позивачем не вірно розраховано суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, його розмір є несправедливим та нерозумним. Крім того, відповідачем надана довідка-розрахунок по нарахованій але не виплаченій заробітній платі та довідка про середній заробіток позивача. 09.09.2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач просить позовні вимоги до АТ «Київметробуд» задовольнити у повному обсязі на тій підставі, що відповідач визнав, що має перед позивачем заборгованість по заробітній платі у сумі 90 745, 78 грн.. Ця сума відповідає сумі заборгованості вказаній у позовній заяві і відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України, дана обставина є такою, що не підлягає доказуванню. Заробітна плата працівникам АТ «Київметробуд» виплачувалася при наявності першої ж можливості. Не було встановлено винних та протиправних дій позивача у спричиненні матеріальної шкоди відповідачу, а отже відсутні підстави для утримання належної до виплати заробітної плати. Законодавством встановлено право позивача на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а оскільки, порушення триває, то він може визначити остаточний розмір своїх вимог аж на момент фактичного припинення такого порушення. Ухвалою суду від 11.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та призначено справу до розгляду по суті. 14.01.22 р. в судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП, у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , з 02 серпня 2019 року, перебувала у трудових відносинах з АТ «Київметробуд» (ЄДРПОУ 01387432). 29.01.2021 року [PERSON] була звільнена за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №18 від 29.12.2021 року, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (запис у трудовій книжці за №44). Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем АТ «Київметробуд» в день звільнення, тобто 29.01.2021 року. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно наданої відповідачем довідки №АТП00000113 від 16.08.2021 року, загальна заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає 90 745,78 грн. і не виплачена. Отже, зазначена обставина визнана відповідачем і, оскільки, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. З огляду на наведене, суд вважає доводи відповідача про скрутне фінансове становище, у зв`язку з тим, що на рахунки ПАТ «Київметробуд» було накладено арешт в рамках кримінального провадження, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. При цьому суд враховує, пояснення відповідача про те, що не зважаючи на ці обставини, при першій нагоді заробітна плата працівникам виплачувалася першочергово, частинами пропорційно всім. Статтею 130 КЗпП України встановлено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивачем під час виконання трудових обов`язків було спричинено матеріальну шкоду, як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки, відповідачем не надано будь-якого доказу, який би встановлював вину позивача. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованого, але не виплаченого при звільненні заробітку в сумі 90 745,78 гривень, яка визначена судом з урахуванням вже здійсненого відповідачем утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з АТ «Київметробуд» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки, нараховані суми заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 29.01.2021 року, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Позивач, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, Постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з наступними змінами та доповненнями - проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середньомісячний заробіток помножений на час затримки 5 місяців. Сума середньомісячного заробітку, позивачем визначена за листопад та грудень 2020 року в сумі 41080,56 гривень, з розрахунку 1910,72 гривень (середньоденний заробіток). Загальна сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач, складає 205402,8 гривень. Відповідач АТ «Київметробуд», вважає заявлений позивачем розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні несправедливим та нерозумним. Свою позицію обґрунтовує тим, що у трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, зокрема: не допускати дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, як то встановлено ч.3 ст.13 ЦК України. При цьому посилається на позицію Верховного Суду викладену у постанові №761/9584/15-ц від 26.06.2019, у якій суд зазначив, що у вказаних правовідносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Правильність нарахування суми середнього заробітку, яку просить стягнути позивач, відповідачем не оспорюється. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП України, працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6, ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з АТ «Київметробуд» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Згідно статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що 29.01.2021 року позивач звільнена з роботи, на підставі п. 1 ст. 36КЗпП України. День звільнення 29.01.2021 року був робочим днем для позивача, оскільки, відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до довідки №АТП00000113 від 16.08.2021 року наданої відповідачем, заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає 90 745,78 грн. Доказів того, що дана заборгованість сплачена на час прийняття судового рішення, матеріали справи не містять. Відповідно до статті 116 КЗпП України, законодавцем визначено обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що виплата заборгованості по заробітній платі в день звільнення здійснена не була, а тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Згідно наданого відповідачем розрахунку при звільненні №АТ000000018 від 27.01.2021, середньоденний дохід позивача складає 1733,64 грн. Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 30.01.2021 року - по дату ухвалення рішення суду (14.01.2022 року), оскільки відповідачем не здійснено фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. При цьому, суд зазначає, що такий захист трудових прав позивача узгоджується з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року (п. 20), та не може бути розціненим як порушення принципу розгляду справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду вказаного, з урахуванням роз`яснення Міністерства розвитку економіки з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2021 рік (лист № 3501-06/219 від 12.08.2020) та на 2022 рік (лист Міністерства розвитку економіки від 19.08.2021р.) - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 30.01.2021 року по 14.01.2022 року (включно) складає 239 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 1733,64 грн. (середньоденна заробітна плата) х 239 (кількість днів затримки розрахунку) = 414339,96 гривень (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів). Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, АТ «Київметробуд» у відзиві на позовну заяву зазначив, що не виплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку відбулася з незалежних від нього причин, оскільки, на його розрахункові рахунки було накладено арешт в рамках кримінального провадження. Однак, суд не приймає дане ствердження як доказ відсутності вини роботодавця, оскільки, враховує також і інші пояснення відповідача у їх сукупності. Зокрема, пояснення про те, що ним було утримано належні до виплати при звільненні суми позивачу в рахунок погашення матеріальної шкоди спричиненої позивачем, а також про те, що з грудня 2020 року по день подання відзиву, була виплачена заробітна плата більш ніж на 62 мільйони гривень. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Із проведеного судом розрахунку вбачається, що розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, перебільшує розмір, заявлений позивачем у позовній заяві. Разом із тим, у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно збільшити їх розмір у частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача, а відтак приходить до висновку про задоволення позовних вимог у розмірі, заявленому позивачем. При цьому суд також враховує, що позивачем саме з суми заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку відповідно до Закону України «Про судовий збір» було сплачено судовий у розмірі 2 054,8 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved