Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У червні 2021 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Електромонтаж-421» про звільнення з-під арешту квартири [ADDRESS] (далі також - спірна квартира). Позов обґрунтований такими обставинами. 29.03.2016 проголошено рішення відповідно до якого договір купівлі продажу визнано дійсним та визначено 1/2 частину квартири власністю [PERSON] та 1/2 частину квартири власністю [PERSON] . При зверненні до органу реєстрації речових прав на нерухоме майно з заявою провести реєстрацію квартири, позивач отримав відмову з поясненням, що дана квартира перебуває під арештом накладеним відділом державної виконавчої служби у Московському районі міста Києва. Надалі позивач звернувся до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про зняття арешту з квартири право власності на яку визнано рішенням суду, однак, перевіркою АСВП виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт та внесене обтяження нерухомого майна не виявлено. Позивач посилається на те, що внаслідок накладеного арешту він та [PERSON] не можуть належним чином розпоряджатися своєю власністю, що змусило його звернутися до суду з цим позовом. Відповідач державне підприємство «Електромонтаж-421», належним чином повідомлявся про місце, час та дату розгляду справи, йому направлялись судова повістка, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «адресат відсутній». Треті особи, а саме: Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та товариство з обмеженою відповідальністю «Ерідан» отримали ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву додатками, однак в судове засідання вони не з`явилися без повідомлення причин неявки, пояснень, окрім усних пояснень представника ТОВ «Ерідан» у підготовчому засіданні, у встановлений судом строк не подано. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 16.06.2021 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу десятиденний строк для усунення недоліків. 06.08.2021 [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, з уточненням статусу учасників справи. Ухвалою від 06.08.2021 суд відкрив провадження у справі, залучив до участі у справі як третю особу товариство з обмеженою відповідальністю «Ерідан» та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 09.11.2021. 09.11.2021 суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив розгляд справи по суті на 20.01.2022. Від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника в порядку письмового провадження. Зважаючи на те, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, а надані стороною позивача докази є достатніми для прийняття обґрунтованого рішення, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності її учасників. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29.03.2016 визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 03.07.2002 року між ТОВ "ЕРІДАН", [PERSON] та [PERSON] , а також визнати право власності за Шупликами в рівних частках. Дане рішення набрало законної сили 11.04.2016. З позовної заяви вбачається, що при зверненні до органу реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою щодо реєстрації права власності, позивач отримав відмову з поясненням, що дана квартира перебуває під арештом, накладеним відділом державної виконавчої служби у Московському районі міста Києва, лист № 6-157/10, 09.02.2000. Згідно з даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.08.2021 № 268783420 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний архівний запис про обтяження (арешт) квартири [ADDRESS] , внесений Другою київською державною нотаріальною конторою 12.10.2004, реєстраційний номер обтяження: 1370658. Зі змісту реєстраційного запису вбачається, що підставою для внесення відомостей про обтяження вищевказаного об`єкта нерухомого майна послугував лист Відділу державної виконавчої служби у Московському районі (м.Києва) від 09.02.2000 № 6-157/10 власником спірної квартири на той час було ДП "Електромонтаж-421". На запит позивача Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що перевіркою АСВП виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт та внесене обтяження нерухомого майна, не виявлено. Даний факт пояснюється тим, що згідно Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 про затвердження правил ведення діловодства та архіву в державних органах паперові матеріали виконавчих проваджень знищуються в зв`язку з закінченням строку зберігання справ, котрий становить 3 роки після завершення виконавчого провадження. ІV. Мотивувальна частина. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За нормою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з частиною 1 статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами Закону України «Про виконавче провадження» для забезпечення реального виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Предметом цього позову є вимога про звільнення майна з-під арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, яке здійснювалось на умовах і в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606-XIV). Згідно з нормою статті 1 Закону № 606-XIV виконавчим провадженням є сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 57 Закону 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Нормою статті 60 Закону 606-XIV передбачалося, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічним чином вказане питання врегульоване і в чинному на цей час Законі України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 (частина перша статті 59). Окрім того, частиною 4 статті 59 Закону № 1404-VIII визначений перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника, а частиною 5 цієї норми передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень статті 24 Закону № 1952-IV, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 282/20595, наявність державної реєстрації обтяжень нерухомого майна є підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням вказаного майна, а обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна є відсутність заборони на його відчуження. За обставинами справи установлено набуття позивачем права власності на частину спірного майна на підставах, що не заборонені законом - на підставі рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на підтвердження наявності легітимної мети збереження арешту спірного об`єкта нерухомості відповідачем не надано. Зважаючи на викладене та ураховуючи, що через наявність арешту позивач обмежений у здійсненні свого права на розпорядження власністю, вимоги позову про звільнення майна з-під арешту суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. На підставі викладеного,

Outcome: approved