Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

30.04.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що з 15.11.2014 вона проживала однією сім`єю зі своєю знайомою [PERSON] у належній останній квартирі [ADDRESS] , оскільки [PERSON] була людиною похилого віку, мала ряд основних та супутніх захворювань, у зв`язку з чим потребувала стороннього догляду. Позивач [PERSON] забезпечувала її ліками, продуктами харчування та побутовим обслуговуванням, вони вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. Позивач [PERSON] вважає, що оскільки вона не менше як п`ять років до відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, тому вона є спадкоємцем четвертої черги за законом. Відповідач [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , померлої [INFO] , та спадкоємцем другої черги за законом, знаючи про безпорадний стан сестри, проживала окремо від неї та взагалі відмовилась від піклування і її догляду. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] , позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також у зв`язку з наявністю спору з іншим спадкоємцем - відповідачем [PERSON] щодо розподілу спадкового майна. На підставі викладено, позивач [PERSON] просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] , померлою [INFO] , не менше як п`ять років до відкриття спадщини, а саме в період з 15.11.2014 по 29.09.2020 та усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Представник позивач адвокат Новак А.М. в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву в якому зазначила що позивачем не надано належних доказів її сімейних відносин з [PERSON] , померлою [INFO] , факту проживання однією не менше як п`ять років до відкриття спадщини, а також доказів, які б свідчили про умисне ухилення від надання допомоги спадкодавцю (а.с.67-70). Відповідь на відзив позивач не подав. Представник третьої особи Шостої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вирішення справи залишає на розсуд суду (а.с.89). Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані». Суди в своїй діяльності дотримуються національних та міжнародних норм, стандартів та принципів здійснення правосуддя з метою підвищення ступеня довіри суспільства до органів судової влади та суміжних правових інститутів (положення Стратегії реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленої Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015). Отже, сторони повинні утримуватись від використання прийомів, які пов`язанні із зволіканням у розгляді справи, та добросовісно і максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання справи. З огляду на вищезазначене, враховуючи необхідність у дотриманні розумних строків розгляду справи, обов`язок сторін надання доказів у передбачений законом спосіб та строк, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача та його представника, оскільки сторони зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки і мали можливість подання усіх доказів з моменту звернення до суду, а саме з 30 квітня 2020 року, але, з цього часу усі процесуальні дії представника позивача зводяться до надсилання клопотань про відкладення розгляду справи (а.с.58, 63, 83, 94). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла (а.с.14). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно (а.с.17-21). Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] , позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також у зв`язку з наявністю спору щодо розподілу спадкового майназ іншим спадкоємцем - відповідачем [PERSON] , яка є рідною сестрою спадкодавця та спадкоємцем другої черги за законом (а.с.23). Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження своїх доводів щодо проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з [PERSON] , померлою [INFO] , та ведення з нею спільного господарства, позивач надала копії квитанцій про сплату комунальних послуг, ритуальних послуг, покупку ліків, а також акт про проживання особи не за місцем реєстрації від 24.03.2021, затверджений майстром ТОВ «УЮТ-2011», але суд відхиляє вказані доказі, оскільки: квитанції про сплату комунальних послуг датовані не раніше 2015 роком і платником зазначена [PERSON] (а.с.28-44); в квитанціях про сплату ритуальних послуг та про купівлю ліків не зазначений платник (а.с.11); в акті про проживання особи не за місцем реєстрації від 24.03.2021, затверджений майстром ТОВ «УЮТ-2011» лише зазначено, про спільне проживання позивача [PERSON] з [PERSON] починаючи з 15.11.2014, але не вказано по який саме період (а.с.24). Крім того, вказані квитанції та акт жодним чином не підтверджують сімейних відносин позивача [PERSON] з [PERSON] , померлою [INFO] , а саме ведення сумісного господарства, наявності спільного бюджету тощо. Інших доказів, що підтверджували вказані обставини, суду не надано. Також, представником позивача було заявлено клопотання про виклик свідків (а.с.43), але їх явка в судове засідання ним забезпечена не була. Щодо позовних вимог про усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування, то слід зазначити наступне. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19). Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Як видно з долучених відповідачем до відзиву копій довідки та розпоряджень, відповідач [PERSON] з 2014 року проживала та була зареєстрована разом з сестрою [PERSON] , померлою [INFO] , за однією адресою (а.с.71, 72, 80). Крім того, суд вважає слушними та підтвердженими належними доказами доводи відповідача [PERSON] , що вона є людиною похилого віку, під час проведення антитерористичної операції в Донецькій області, отримала осколкове поранення, у зв`язку з чим тривалий час знаходилась на лікуванні та була обмежена у русі, має декілька супутніх хвороб (а.с.73-79), а тому вказані обставини не можуть свідчити про умисне ухилення від надання [PERSON] допомоги, а позивачем в свою чергу не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від надання відповідачем такої допомоги. Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, на підтвердження законності та обґрунтованості доводів позивача [PERSON] , суд вважає необхідним відмовити в задоволенні її позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача,

Outcome: dismissed