Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] через адвоката Драчова Р.М. в січні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2017 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Садовою О.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 2149, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність нежитлове приміщення ( в літ. А) загальною площею 28,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109534425 від 28.12.2017 р. Вартість придбаного приміщення, згідно з вказаним договором становить 542000 грн. У зв`язку із придбанням вказаного нежитлового приміщення та необхідністю його обслуговування (комунальні послуги, електроенергія, опалення, водопостачання, тощо) позивач звернувся до ОСББ «Оазис-4» на утриманні якого перебуває паркінг з розташованим у ньому нежитловим приміщенням № 30а із заявою щодо укладення договору на обслуговування цього нежитлового приміщення. На вказану заяву ОСББ «Оазис-4» надано відповідь про те, що згідно з технічним паспортом станом на 27.06.2007 нежитлове приміщення № 30-а в даному підземному паркінгу відсутнє. Додатково, ОСББ «Оазис-4» запропоновано надати документи, що підтверджують право власності на нежитлове приміщення та його місце розташування. Поряд з цим, ОСББ «Оазис-4» звернулося до Київської місцевої прокуратури № 5 із заявою про вчинення злочину, на підставі якої відкрито кримінальне провадження №42018101050000284 від 13.12.2018 за ч.1 ст.190 КК України. Зазначає, що виникла ситуація, коли позивач фактично не має можливості користуватися придбаним нежитловим приміщенням, а його право власності на придбане нежитлове приміщення оспорюється іншою особою (ОСББ «Оазис4»), що зумовлює порушення права власності позивача на необхідність вирішення спору в судовому порядку. Посилаючись на ст.ст. 202, 204, ч.1,2 ст.319, ч.1, 2 ст. 321, ч.1, 2 ст.328, 386, 391, 392 ЦК України просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на нежитлове приміщення (в літ.А) загальною площею 28,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1415186280000, придбаного згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Садовою А.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 2149. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 29.01.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Від відповідача надійшов відзив на позов в якому посилається на те, що звернення відповідача до Київської місцевої прокуратури № 5 на підставі якої порушено кримінальне провадження стосується дій [PERSON] , якого заявлено позивачем як третю особу в даному спорі. Крім того, зазначене звернення жодним чином не обмежило право власності позивача, що зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначають, що позивачем не обґрунтовано застосування способу захисту на підставі ст.392 ЦК України, а тому просили суд в задоволенні позову відмовити. В підготовчому судовому засіданні ухвалою від 28.05.2021 витребувано докази у ЗАТ «Трест Київміськбуд-1», однак отримавши ухвалу про витребування доказів 07.10.2021 залишено її без виконання. 14.09.2021 року по справі проведено підготовче засідання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував та просив суд позов задовольнити, з обставин викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з обставин викладених у відзиві та просила відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2017 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Садовою О.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 2149, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність нежитлове приміщення ( в літ. А) загальною площею 28,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109534425 від 28.12.2017 р. У зв`язку із придбанням вказаного нежитлового приміщення та необхідністю його обслуговування (комунальні послуги, електроенергія, опалення, водопостачання, тощо) позивач звернувся до ОСББ «Оазис-4» на утриманні якого перебуває паркінг з розташованим у ньому нежитловим приміщенням № 30а із заявою щодо укладення договору на обслуговування цього нежитлового приміщення. На вказану заяву ОСББ «Оазис-4» надано відповідь про те, що згідно з технічним паспортом станом на 27.06.2007 нежитлове приміщення № 30-а в даному підземному паркінгу відсутнє. Відповідно до ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс визначає презумпцію правомірності набуття права власності. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що відповідач ставить під сумнів право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості, а тому відповідно до ст.392 ЦК України слід визнати право власності на об`єкт нерухомого майна. За змістом ст.392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України, встановлена презумпція правомірності правочину; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Як встановлено в ході розгляду справи у позивача наявний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 28.12.2017 року на спірний об`єкт нерухомості, який судом не скасовано та право власності на яке зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що в задоволенні позову у спосіб визначений позивачем слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed