Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд: - усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» постійного безперешкодного доступу до квартири [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] звільнити від належних їй речей квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.10.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 025/1006/71-046, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 29 000,00 доларів США з розрахунку 15 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 26.10.2006 року по 23.10.2026 року для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі- продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює ПАТ «Сведбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, внаслідок передачі ПАТ «Сведбанк» Дельта Банку прав вимоги до боржників. Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. 16 січня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2019-11-21-000024-а від 17.12.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За умовами договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Договором про надання споживчого кредиту №025/1006/71-046 від 26.10.2006 року (з усіма додатками), укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» та відповідачем, у тому числі за Договором іпотеки № 025/1006/71-046-І від 26.10.2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» та відповідачем. Боржником було проігноровано вимоги позивача про погашення заборгованості. 20.05.2020 року в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» позивачем було набуто право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Наразі відповідач порушує право власності позивача, позбавляє його права розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання, повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності суду, не надали. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За наслідками з`ясування і аналізу обставин справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 жовтня 2006 року [PERSON] уклала з Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» договір кредиту № 025/1006/71-046, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у сумі 29000 доларів США на строк з 26.10.2006 року по 23.10.2026 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання в повному обсязі. Кредитні кошти призначені для здійснення позивальником розрахунків по Договору купівлі - продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання: двокімнатної квартири в будинку [ADDRESS] (арк.с.64-67). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № № 025/1006/71-046 - І від 26.10.2006 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру під [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу квартири серія ВЕС №522328 від 28 жовтня 2006 року (арк.с.68-69). Відповідно до п. 12.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі -продажу прав вимоги (арк.с.5-19). 16 січня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2130/К, відповідно до якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги банк до позичальників, заставодавців, поручителів, гарантів, зазначених у додатках до договору (арк.с.20-21). Відповідно до додатку № 1 до договору № 2130/К про відступлення прав вимоги від 16.01.2020 року передано права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з [PERSON] (арк.с.22-24). 03.02.2020 року та 17.03.2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направлено на адресу [PERSON] вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості. Зазначені вимоги повернені, у зв`язку з закінченням терміну зберігання та відмово в отриманні (арк.с.70,71,72,73,74). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2020 року, 20.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. зареєстровано право власності на квартири за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансруп». Підставою для державної реєстрації зазначено: договір іпотеки, серія та номер: 5640, виданий 26.10.2006 року; договір про внесення змін, серія та номер: 1153, виданий 26.07.2010 року; серія та номер:0203/15, 0203/16, виданий 03.02.2020 року; договір про відступлення прав вимоги серія та номер 16, виданий 16.01.2020 року (арк.с.26). Відповідно до Актів перевірки стану нерухомості від 03.06.2020 року, 01.09.2020 року, складених представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Гапченко В.А., було оглянуто нерухоме майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , в ході зовнішнього візуального обстеження нерухомого майна встановлено: нерухоме майно перебуває в задовільному стані, в нерухомому майні фактично ніхто не проживає (арк.с.27,28). Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 17.05.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , станом на 17.05.2021 року зареєстровані особи відсутні (арк.с.50). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яка кореспондується з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини третьої статті 109 ЖК Української РСР. Зазначене підтверджується також тим, що згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15. Як вбачається із кредитного договору та договору іпотеки, встановлено, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , було придбано за кредитні кошти в сумі 29000 доларів США, тобто отриманих іпотекодавцем в іноземній валюті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. З матеріалів справи вбачається, що умовами іпотечного договору, укладеного 26.10.2006 року між банком та [PERSON] , предметом якого є надання в іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] , передбачено, що іпотекою за ним забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за укладеним між відповідачем та позивачем договору кредиту від 26.10.2006 року №025/1006/71-046, при цьому предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2006 року. Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь [PERSON] в оплату за договором купівлі- продажу, зазначеним у п. 1.4 договору. Відповідно до п. 1.4 договору, кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання: двокімнатної квартири в будинку [ADDRESS] . Отже, зазначене підтверджує той факт, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів і забезпечена іпотекою цього житла. Предмет іпотеки було придбано позичальником у день укладення договору кредиту та іпотечного договору, а кредитні кошти були надані позичальнику на придбання квартири тією самої площі, що і предмет іпотеки. Оскільки спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів та передана в іпотеку позивачу, суд приходить до висновку про наявність підстав до визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Вимога позивача про зобов`язання відповідача звільнити спільну квартиру від особистих речей охоплюються вимогою щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому задоволенню не підлягає. Розглядаючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у реалізації права володіння та користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу до квартири, суд приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких підстав позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом надання позивачу постійного безперешкодного доступу до майна з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права й неможливістю його виконати, в редакції заявлених позовних вимог, підлягає відмові у задоволенні. Таким чином, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з мотивів, викладених у мотивувальній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за одну задоволену позовну вимогу у сумі 2270 грн., решту судових витрат, в частині позовної вимоги, яка залишилась без задоволення слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial