Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

01.11.2021 позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що з 1989 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі вони набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що зареєстрована на ім`я відповідача. Указана квартира знаходиться у житловому будинку ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар». Вартість квартири у сумі 3551,42 укр. крб. виплачена повністю 15.03.1980 колишнім членом кооперативу [PERSON] , замість якого 13.10.1994, у зв`язку з обміном жилої площі до складу членів кооперативу, був прийнятий [PERSON] . Ордер на спірну квартиру був отриманий відповідачем 11.11.1994. Перед отриманням ордеру позивачка і відповідач сплатили пайовий внесок для членства у житлово-будівельному кооперативі, як того вимагали Правила обміну жилих приміщень. Також зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені. Водночас [PERSON] вважає себе одноосібним власником квартири, оскільки право власності на квартиру зареєстроване на його ім`я. З огляду на невизнання відповідачем належного їй права власності звернулася до суду із позовом, та просить суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кравченко О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. Указав, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки позивачка участі у приватизації не брала, членкинею житлово-будівельного кооперативу не є, усі документи на квартиру оформлені на його ім`я. Також повідомив, що у 1994 році квартиру йому подарувала мати. Інших заяв, а також клопотань від учасників справи не надходило. 05 листопада 2021 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, в якій визначив розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву. 01 грудня 2021 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення вказаної цивільної справи до судового розгляду по суті. Заслухавши вступне слово учасників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд установив таке. Позивач [PERSON] , та відповідач [PERSON] , уклали шлюб 02 червня 1989 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС міськвиконкому м. Запоріжжя 02.06.1989, актовий запис № 1233. (а.с.6). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 05.06.2008 титульним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації Запорізької міської ради № 465р від 24.04.2008. Право власності на квартиру зареєстроване орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 19097037 від 05.06.2008. (а.с.7-11). Згідно із зазначеним розпорядженням голови Орджонікідзевської районної адміністрації Запорізької міської ради № 465р від 24.04.2008 ордер № 2964 на квартиру [ADDRESS] (ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар»), виданий Виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів на ім`я [PERSON] [INFO] . Вартість квартири у сумі 3551,42 укр. крб. виплачена повністю 15.03.1980. Відповідно до довідки ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар» № 19 від 18.04.2008 [PERSON] є членом ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар» та йому належить квартира [ADDRESS] . Вартість квартири в сумі 3551,42 крб. виплачена повністю у березні 1980 року. (а.с.12). Відповідно до протоколу зборів № 52 ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар» від 13.10.1994 вирішено виключити зі складу членів ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар» [PERSON] та прийняти до складу членів ЖБК № 3 Автозаводу «Комунар» [PERSON] у зв`язку з обміном жилої площі на підставі поданих ними заяв. (а.с.13). Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд дійшов таких висновків. Позивачка стверджує, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, а відповідач наполягає, що квартира є його особистим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Водночас частина перша статті 22 КпШС України, закріплювала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Наведена норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. При цьому частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно із ч. 1 ст. 143 Житлового кодексу УРСР член житлово-будівельного кооперативу вправі за письмовою згодою проживаючих разом з ним членів сім`ї, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного жилого приміщення з наймачем жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи з іншим членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті, за умови прийому до членів кооперативу особи, що вселяється у зв`язку з обміном у будинок житлово-будівельного кооперативу. Обмін жилими приміщеннями між членами того ж самого кооперативу провадиться за рішенням загальних зборів членів кооперативу. Відповідно до положень п. 13 Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР 31.01.1986 за № 31, при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу, для одержання ордеру, серед інших необхідний документ установи банку про внесення особою, яка вступає до кооперативу, пайового внеску або (у випадках, передбачених Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу) довідка правління кооперативу про передачу йому паю членом кооперативу, який вибув. За змістом підпункту «а» пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18.09.1987, пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира, є їх спільним майном З огляду на викладене суд погоджується з доводами позивача, що при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв`язку з обміном, зобов`язана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув. Сторони не заперечують, що станом на дату прийняття відповідача до складу членів кооперативу вони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. Відтак спірна квартира є такою, що нажита ними за час шлюбу, а тому щодо неї діє презумпція спільності майна подружжя. Аргументи відповідача щодо неучасті позивачки у приватизації квартири суд до уваги не бере з огляду на таке. Відповідно ст. 1 до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Отже, приватизація має місце лише щодо житлової нерухомості державного житлового фонду та має безоплатний характер. Водночас спірна квартира належить до фонду житлово-будівельних кооперативів. Для набуття права власності на таку квартиру член кооперативу має у повному обсязі сплатити пайовий внесок, що дорівнює вартості квартири або, у разі вступу в кооператив після виплати пайового внеску, внести суму паєнагромадження на банківський рахунок кооперативу. Твердження відповідача щодо не зазначення позивача як власниці квартири в ордері та свідоцтві про право власності є юридично неспроможним, оскільки положення ст. 22, 28 КпШС України закріплюють рівність часток подружжя у спільному майні, незважаючи на те, хто з подружжя, є його титульним власником. Також суд відхиляє доводи [PERSON] стосовно дарування спірної квартири його матір`ю, оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини ним не надано. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності повинне спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом приписів ст. 16 ЦК України захист цивільних прав шляхом визнання права власності здійснює суд. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд погоджується із доводами позивача щодо визначення правового режиму квартири як спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин тягар спростування презумпції покладається на відповідача. Проте, відповідач зазначену презумпцію не спростував, належних та допустимих доказів придбання майна за належні йому особисті кошти, у дар, у спадщину чи у порядку приватизації не надав. За таких обставин, суд доходить висновку, що право власності позивачки не визнається відповідачем і підлягає судовому захисту, а тому позов слід задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатила судовий збір, що підтверджується квитанцією АТ «Акцент-Банк» № 33746484 від 01.11.2021. Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved