Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Ужгородська окружна прокуратура звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради із позовною заявою до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що прокуратурою вивчено наявність підстав для представництва інтересів держави рішення Ужгородського міськраойнного суду Закарпатської області від 23.02.2019 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 у справі №308/3120/15-ц. Прокурор зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2019, залишеним в частині без змін постановою суду апеляційної інстанції, скасовано п. 6.9 рішення 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.09.2010 за №1582, котрим надано дозвіл [PERSON] на підготовку проекту відведення земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] , поз. 156. Також скасовано п. 1.7 рішення 7 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.02.2012 №456 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність [PERSON] (площею 0,0999 га) та державний акт серії ЯЛ №660705, який посвідчував право власності на земельну ділянку за [PERSON] . В частині повернення даної земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273 рішення суду першої інстанції постановою суду апеляційної інстанції скасовано, в задоволенні такої вимоги відмовлено. Вказує, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній купив (прийняв) у власність належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0999 га за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру правочинів №11405154 та Державним актом на право власності на земельну ділянку за даним кадастровим номером виданим на його ім`я. Також зазначає, що судами констатовано, що Ужгородською міською радою рішенням від 17.09.2010 року за №1582 було протиправно надано дозвіл на розробку проектів землеустрою по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (в тому числі і щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS] ), так як орган місцевого самоврядування, враховуючи підстави, передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України, повинен був відмовити заявникам (в тому числі і [PERSON] ) у задоволенні їх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану м. Ужгорода, затвердженого у встановленому законом порядку. Додатково вказує, що у постанові Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 зазначено, що розроблення детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови в районі [ADDRESS] та містобудівного обґрунтування закріплення меж земельних ділянок для комерційного використання та садибного, житлового будівництва в м. Ужгороді (об`їзна дорога) не спростовує факту невідповідності цільового призначення земельних ділянок, передбаченого детальним планом, функціональному призначенню території в районі [ADDRESS] , встановленого положеннями генерального плану, оскільки такий детальний план у межах населеного пункту може лише уточнювати положення генерального плану населеного пункту, розробляється на його основі і не може суперечити йому, зокрема, в частині використання та забудови територій. За таких обставин, стверджує, що судом визнано протиправними погодження комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, та затвердження Ужгородською міською радою проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по [ADDRESS] (в тому числі і щодо земельної ділянки по [ADDRESS] , поз. 156). Пояснює, що відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України, чинної на дату прийняття Ужгородською міською радою рішень про передачу земельних ділянок за адресою [ADDRESS] громадянам, які є відповідачами у справі, право власності на кожну із земельних ділянок було посвідчено державним актом. Оскільки рішення, яким передано у власність громадянам земельні ділянки за вищезазначеними адресами, прийнято Ужгородською міською радою протиправно, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги щодо визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, виданих відповідачам (в тому числі і [PERSON] ). Земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 га, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час належить [PERSON] . Таким чином, спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, незаконно вибула із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі власника майна, що доведено та встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 у справі № 308/3120/15-ц, відтак наявні правові підстави для витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача, а саме від [PERSON] , який придбав таку згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2012 у [PERSON] . Враховуючи викладене, просить суд витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 та, що знаходиться по [ADDRESS] , вартістю 612 516,87 грн., на користь територіальної громади міста Ужгорода та стягнути з відповідача на користь прокуратури Закарпатської області судові витрати після розгляду справи. Не погоджуючись із позовною заявою, 18.03.2020 року через канцелярію суду надійшов відзив на позов [PERSON] , згідно якого він з позовними вимогами не погоджується та не визнає у повному обсязі. Вказує, що дійсно згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , він купив (прийняв) у власність належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0999 га за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , поз. 156. Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 частково задоволено позов прокурора міста Ужгород до Ужгородської міської ради та 31 фізичної особи про визнання недійсним та скасування рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельних ділянок за адресою [ADDRESS] , повернуто до земель комунальної власності в тому числі земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 га. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на вищезазначене рішення задоволено частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 у частині повернення на користь територіальної громади міста Ужгорода земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 га скасовано і в цій частині заявлених позовних вимог прокурора міста Ужгорода відмовлено. 13.01.2020 року заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода як до добросовісного набувача. Однак, позов не підлягає задоволенню, у зв`язку зі спливом строків позовної давності для звернення до суду із відповідним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні такого. Так, прокурор м. Ужгорода, звертаючись 19.03.2015 до Ужгородської міської ради та 31 фізичної особи про визнання недійсним та скасування рішень Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , повернення та витребування земельних ділянок, мав реальну можливість для встановлення реальних та законних власників земельних ділянок, і повинен був встановити належних відповідачів по справі, а відтак відповідач вважає, що на момент звернення до суду із позовною заявою до [PERSON] 13.01.2020 року про витребування земельної ділянки сплив трирічний строк позовної давності для звернення з відповідним позовом. 30.03.2020 року\~заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури Шерстяних О. подала через канцелярію суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що доводи, викладені у відзиві не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, є помилковими, не відповідають обставинам справи та підлягають відхиленню. Прокурор у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, вказала на їх підставність та обґрунтованість, підтвердила повноваження прокурора на подання такого позову та просила його задоволити у повному обсязі. Відповідач не скористався правом на участь у судовому засіданні, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв чи клопотань не подавав. Згідно поданого відзиву просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 частково задоволено позов прокурора міста Ужгород до Ужгородської міської ради та 31 фізичної особи про визнання недійсним та скасування рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , а саме: визнано незаконним та скасовано пункт 6.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання від 17.09.2010 року за №1582 в частині надання дозволу на підготовку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] , в тому числі [PERSON] , площею 0,10 га, поз. 156. Також скасовано пункт 1.7 рішення 7 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.02.2012 року за №456 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки, в тому числі [PERSON] (площею 0,0999 га) та повернуто до земель комунальної власності в тому числі земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 га. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на вищезазначене рішення задоволено частково, скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 у частині повернення на користь територіальної громади міста Ужгорода земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0,0999 га і в цій частині заявлених позовних вимог прокурора міста Ужгорода відмовлено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній купив (прийняв) у власність належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0999 га за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , поз. 156., цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14.05.2019 року, замовник [PERSON] , вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0999 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №191820225, власником земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0.0999 га є [PERSON] . Одночасно, з копії відповіді на звернення від 09.12.2019 року №07.34-99-9805ВИХ-19 виконавчого комітету Ужгородської міської ради №3935/03-18 від 16.12.2019 судом встановлено, що Ужгородська міська рада не зверталася з позовом до суду щодо витребування земельної ділянки по [ADDRESS] . Таким чином, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, площею 0.0999 га із 04.06.2012 на підставі договору купівлі-продажу, а також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №660705, які є дійсними та ніким не оскаржувалися. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вказаних правовідносин. Cтаття 256 ЦК України\~визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми. Тому, при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності, слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина перша\~статті 261 ЦК України\~не містить. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) також зроблено висновок, що у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис\~статті 257 ЦК України\~щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. За змістом статей\~256,\~261\~і\~267 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої\~статті 261 ЦК України\~містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14. Відповідно до частини сьомої\~статті 261 ЦК України\~винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення\~статті 257 ЦК України\~щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої\~статті 261 цього Кодексу\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Тобто як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту статей\~256,\~261 ЦК України\~позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки законом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою\~статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту, коли прокурор дізнався про порушення прав держави. Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 та Постанови колегії суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду, позивач прокурор міста Ужгорода ще у березні 2015 року звернувся в суд із позовом до Ужгородської міської ради та 31 фізичної особи, в тому числі до [PERSON] , про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельних ділянок за адресою [ADDRESS] , повернення та витребування земельних ділянок. Однак, станом на березень 2015 року власником земельної ділянки площею 0,0999 га за кадастровим номером 2110100000:61:001:0273, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , уже був [PERSON] , який придбав вказану земельну ділянку у [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2012 року. Тобто, після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 04.06.2012 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, а 14.05.2012 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ №660705. З 2011 року доступ до поземельної книги Державного земельного кадастру був наявний як у органу місцевого самоврядування, так і в прокурора, який відповідно до норм ЦПК мав право представляти інтереси територіальної громади, відтак можливість з`ясування законного власника спірної земельної ділянки була наявна у міської ради та прокурора до подання позову 19 березня 2015 року щодо оспорення рішення міської ради про передачу у власність даної земельної ділянки. Як встановлено ст.\~261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами 1, 2 статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі:\~витягів з Державного земельного кадастру;\~довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території);\~викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);\~копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Доступ до відомостей Державного земельного кадастру надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, нотаріусам, банкам та особам, які в установленому законом порядку внесені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у тому числі через Публічну кадастрову карту, що є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за умови ідентифікації особи з використанням кваліфікованого електронного підпису. Про можливість отримання відповідного витягу з Державного земельного кадастру Ужгородській окружній (станом на момент звернення місцевій) прокуратурі було відомо, що підтверджується доданою до позовної заяви інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, де суб`єктом права власності на земельну ділянку зазначений [PERSON] . Таким чином, прокурори, юрисдикція яких розповсюджується на місто Ужгород та Закарпатську область мали реальну можливість для встановлення реального та законного власника земельної ділянки. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач просить відмовити прокурору в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Таким чином, з урахуванням вказаних обставин справи, враховуючи вимоги\~ст. 81 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав і відповідач просить застосувати наслідки спливу такого строку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed