Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Серед осіб, зареєстрованих у вищевказаному житловому будинку, значиться його колишня дружина [PERSON] , яка фактично не проживає там з 2017 року. Наразі відповідач вже понад рік не проживає за місцем реєстрації, не сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Особисті речі відповідача у вищевказаній квартирі не зберігаються. Позивач також зазначає, що відповідач добровільно змінила місце проживання. Збереження за відповідачем місця реєстрації в його житловому будинку порушує його права власника житла та впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидії. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.11.2021 заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 25.01.2021 у даній справі скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У своїй заяві від 13.09.2021 про перегляд заочного рішення відповідач [PERSON] зазначила, що була змушена переїхати до міста Червоноград Львівської області у зв`язку із тим, що не змогла надалі терпіти насильство над нею зі сторони [PERSON] , а працівники поліції до яких вона неодноразово зверталася по допомогу не змогли захистити. Вважає, що позивач скористався цим та звернувся до суду з позовом про втрату відповідачем права на користування житловим приміщенням. Відповідно до заперечень позивача [PERSON] від 27.09.2021 та додаткових заперечень від 17.01.2021 на заяву відповідача про перегляд заочного рішення, останній наголосив на тому, що з часу розлучення у 2018 році відповідач добровільно змінила місце свого проживання, де проживає постійно й проживає. Також зауважив, що відповідач не надала суду доказів того, що вона на протязі шести місяців зверталась до правоохоронних органів м.Луцька про те, що позивач нібито її протиправно виселив із квартири. З 2018 року відповідач також постійно та безперервно перебуває на роботі у Республіці Польща, місце реєстрації проживання використовувала з метою оформлення закордонних віз. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги, просив їх задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Додатково зазначив, що відповідач постійно проживає у м. Червоноград протягом тривалого часу, місце проживання змінила самостійно. Сплачувати житлово-комунальні послуги з врахуванням реєстрації у даному житлі відповідача позивач не має змоги, так як не має будь-яких соціальних пільг та субсидії, а відповідач ухиляється від сплати комунальних платежів. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Наголосила на тому, що відповідач її вигнав, свого житла не має, наразі проживає у матері в м.Червоноград. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу від 24.01.2003, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., зареєстрованого в реєстрі за №58 (а.с. 10). З копії довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 02.09.2020 встановлено, що за наявними відомостями Реєстру Луцької міської територіальної громади до складу зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] входить чотири особи, в тому числі, [PERSON] (а.с.11). Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується відповіддю Луцького ВП НП у Волинській області №25315/58/07-20 від 14.07.2020 на звернення [PERSON] . В ході проведення перевірки, при опитуванні сусідів, які мешкають поруч з квартирою [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] дійсно не проживає за вищевказаною адресою з 2017 року (а.с. 12). Окрім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що дійсно протягом тривалого часу не проживає за вказаною вище адресою, а натомість проживає у [ADDRESS] . Також, з копії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2018 у справі №161/14504/17 (провадження №2/161/796/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яке має преюдиційне значення, встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23.04.2004, станом на день розірвання шлюбу сторони проживали окремо, адресою проживання [PERSON] зазначено [ADDRESS] ) (а.с.59-61). Окрім того, згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.08.2021 у справі №161/15124/20 (провадження №2/161/106/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради про припинення стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] вказувала, що неповнолітній син [PERSON] проживав з нею разом у м.Червоноград. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що з вересня 2021 він проживає разом із батьком у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , перебуває на його утриманні. Окрім того вказав, що його матір - [PERSON] працює за кордоном, час від часу приїжджає додому. Адреса проживання [PERSON] вказана у рішенні суду як: [ADDRESS] (а.с.62-67). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Надана [PERSON] копія повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області №11558/01-2017 від 30.08.2017, відповідно до якого в журналі єдиного обліку Луцького ВП ГУНП у Волинській області зареєстровано повідомлення №19436 ввід 09.06.2017 та №5768 від 19.02.2016 про сімейні сварки між сторонами, однак даний доказ не є достатнім та належним для підтвердження твердження відповідача про зміну місця проживання без її волі (а.с.46). Судом установлено, що відповідач зареєстрована в житлі позивача, як член сім`ї власника житла, є його колишньою дружиною, за власним бажанням, добровільно залишила помешкання, тобто визначила собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин більше одного року. Зворотного відповідачем не доведено. Зважаючи на вищенаведене, дійшов висновку щодо задоволення позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом за зареєстрованим місцем проживання. Окремо суд наголошує, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд, в порядку ст.141 ЦПК України також ухвалює стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] плачений останнім при зверненні до суду з позовом судовий збір згідно квитанції №8 від 03.11.2020 у розмірі 840,80 грн. (а.с.1).

Outcome: approved