Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, звільнення від сплати боргу по аліментам та надання розстрочки. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: припинити з 30 червня 2020 року стягнення з [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва №761/21149/17 від 31 серпня 2017 року; звільнити [PERSON] від сплати заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 88 069,88 грн за період з червня 2017 року по червень 2020 року; відкликати з виконання у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) рішення Шевченківського районного суду м.Києва №761/21149/17 від 31 серпня 2017 року; встановити розстрочку зі сплати заборгованості по аліментам на 24 місяці, починаючи з місяця, в якому рішення набере чинності, по 3 669,58 грн щомісячно і до повної сплати заборгованості у сумі 88 069,88 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 24 грудня 2012 року, від якого мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 31 серпня 2017 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва у справі №761/21149/17 задоволено позов [PERSON] та присуджено до стягнення з [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання у розмірі 1/3 частини заробітку/доходу щомісячно починаючи з 20 червня 2017 року і до досягнення ним 23 років, а саме до [INFO]. Позивач зазначає, що навчання [PERSON] припинилось 30 червня 2020 року. Позивач зазначає, що згідно закону, у зв`язку із припиненням навчання припиняється стягнення аліментів, а продовження стягнення аліментів після закінчення повнолітнім сином навчання ставить його в скрутне матеріальне становище та змушує звернутися до суду за захистом його прав та інтересів. Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів на повнолітнього сина у виконавчому провадженні №55253716, виданою головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Лисенко О.В., станом на 01 жовтня 2020 року заборгованість позивача складає 193 020,74 грн, при цьому до розрахунку включено липень, серпень та вересень 2020 року, коли навчання сина було припинено. На думку позивача розрахунок заборгованості має бути зменшено на 16 880,99 грн та відкоригована заборгованість буде становити 176139,75 грн. Крім того, зазначає, що причинами виникнення великої суми заборгованості є те, що позивач в період з червня 2017 року до січня 2020 року не отримував стабільного доходу, не отримував пенсії, доглядав та утримував свою матір похилого віку, ніс витрати на своє утримання та житло; стан його здоров`я не дозволяв йому виконувати будь-яку роботу з великим навантаженням у зв`язку з отриманою травмою лівого коліна та лівого плечового суглобу, позивач не має у власності автомобіля, на частину належного йому нерухомого майна накладено арешт, цінностей та банківських вкладів не має. Також зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 грудня 2012 року у справі №2604/28042/2012 з [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2012 року та до досягнення дітьми повноліття, не враховуючи досягнення старшою дитиною повноліття. На виконання двох рішень здійснюються відрахування в розмірі 67% від заробітку (доходу) позивача, що є непомірним тягарем для його особистого бюджету. Вважає, що перелічені обставини мають істотне значення та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості, тому мають бути враховані судом при звільненні позивача від сплати заборгованості по аліментам в розмірі 88 069,88 грн. Оскільки позивач перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації та здійснює догляд за своєю матір`ю, яка є особою похилого віку з когнітивними порушеннями, у зв`язку з чим позивач отримує компенсацію та не має права офіційно працевлаштуватися, тому вбачає підстави для встановлення розстрочки зі сплати заборгованості по аліментам у розмірі 88 069,88 грн, на 24 місяці рівними сплатами по 3 669,58 грн на місяць. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 28 травня 2021 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачем копію ухвали суду з копією позовної заяви з додатками отримано 11 травня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Третьою особою Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримано 19 травня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач [PERSON] правом на надання відзиву на позов не скористалася. Третя особа письмових пояснень до суду також не подала. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 грудня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва 30 серпня 1992 року, стягнуто [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2012 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с.14-16). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 31 серпня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання у розмірі 1/3 частини заробітку /доходу/ щомісячно починаючи з 20.06.2017 року і до досягнення [PERSON] двадцяти трьох років, а саме: до [INFO] (а.с.12). Відповідно до частин 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 31 серпня 2017 року встановлено, що за інформацією Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 21.04.2017 року № 11899, [PERSON] є студентом 1 курсу ОС «Бакалавр» денної форми навчання спеціальності «Науки про Землю» географічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка 4 рівня акредитації. Копія вищевказаної довідки долучена позивачем до позовної заяви та з її змісту вбачається, що [PERSON] закінчує навчання на денній формі навчання спеціальності «Науки про Землю» географічного факультету Київського навчального університету імені Тараса Шевченка 4 рівня акредитації - 30 червня 2020 року (а.с.13). Відповідач не скористалась своїм правом подати докази на спростування вказаної обставини. Докази продовження повнолітнім сином сторін [PERSON] навчання після вказаної дати в матеріалах справи відсутні. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати у тому числі припинення такого обов`язку. Враховуючи, що [PERSON] закінчив навчання 30 червня 2020 року, відповідачем не спростовано дану обставину, суд беручи до уваги, що [PERSON] не позбавлений права на судовий захист, шляхом подання даного позову, приходить до висновку, що позивач має бути звільнений з 01 липня 2020 року (наступного дня за днем закінчення навчання) від сплати на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки згідно ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Що стосується обраного позивачем способу захисту за вказаною вимогою позову, за якою позивач просить припинити з 30 червня 2020 року стягнення з [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва №761/21149/17 від 31 серпня 2017 року суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень частин 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. З огляду на викладене, суд вважає обраний позивачем спосіб захисту ефективним та таким, що відповідає вимогам п.3 ч.2 ст.16 ЦК України (припинення дії, яка порушує право). Що стосується вимог позовної заяви про звільнення [PERSON] від сплати заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 88 069,88 грн за період з червня 2017 року по червень 2020 року та відкликання з виконання у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) рішення Шевченківського районного суду м.Києва №761/21149/17 від 31 серпня 2017 року, суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувають виконавчі провадження: з 23 січня 2013 року №36112443 та з 28 листопада 2017 року №55253716, боржником за якими є [PERSON] , стягувачем - [PERSON] . (а.с. 33) Частинами 1 та 2 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Як убачається з довідки розрахунку заборгованості з аліментів за період з 01 січня 2014 року по 01 липня 2019 року, виданої старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 18 липня 2019 року, станом на 01 липня 2019 року заборгованість [PERSON] по аліментам складала 227 540,19 грн (а.с.20-21). Відповідно до довідки розрахунку заборгованості по аліментах за виконавчим листом №761/21149/17 від 14 листопада 2017 року Шевченківського райсуду м.Києва про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, починаючи з 20 червня 2017 року і до досягнення дитиною 23-х років, а саме до [INFO] , заборгованість [PERSON] по аліментах станом на 01 жовтня 2020 року становить 193 020,74 грн. (а.с.17-19) Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбаченихст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частина 2 ст.197 СК України передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Обґрунтовуючи вимоги про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, позивач долучив висновок за результатами магнітно-резонансної томографії Центру МРТ діагностики від 16 червня 2015 року та 01 березня 2018 року (а.с.24, 25), довідки видані Інститутом травматології та ортопедії НАМН України від 21 червня 2019 року та 21 грудня 2020 року, відповідно до яких [PERSON] звертався за консультацією з приводу: хронічної прередньомедіальної нестабільності лівого колінного суглоба, розриву передньої хрестоподібної зв`язки та медіального меніска, хондромаляції лівого колінного суглоба, субакроміального імпінджменту лівого плечового суглоба (а.с. 22, 23). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, в тому числі й медичні висновки, з яких убачалась би неможливість працевлаштування позивача за станом здоров`я. Крім того, за наявними у справі доказами вбачається отримання позивачем соціальної допомоги за надання послуг громадянці похилого віку з когнітивними порушеннями [PERSON] (а.с.26-30) Сам позивач вказує в позовній заяві, що офіційне працевлаштування позбавить його вказаної державної допомоги. Отже позивачем свідомо обрано отримання допомоги від держави замість офіційного працевлаштування, що не позбавляє його можливості отримання заробітку (доходу) без такого працевлаштування. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. З наданих позивачем суду доказів не встановлено, що заборгованість по аліментам виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти в розмірі встановленому судом, або звернутись до суду для вирішення спору щодо зменшення розміру аліментів. Крім того, відсутність офіційного доходу, відсутність неарештованого майна не є достатніми підставами для звільнення позивача від заборгованості по аліментам частково чи повністю, виходячи з інтересів повнолітнього сина позивача, який продовжував навчання. Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що позивачем не надано достатніх доказів наявності обставин, передбачених ч.2 ст.197 СК, як підстав для звільнення від заборгованості за аліментами, суд не вбачає підстав для задоволення позов в цій частині. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати заборгованості по аліментам, яка виникла після 30 червня 2020 року, проте в матеріалах справи відсутні докази фактичного виконання в повному обсязі рішення суду про стягнення аліментів станом на вказану дату, вимога про відкликання виконавчого листа про стягнення аліментів є передчасною та також задоволенню не підлягає. При цьому слід також зазначити, що відкликання з виконання у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) рішення Шевченківського районного суду м.Києва №761/21149/17 від 31 серпня 2017 року не входить до компетенції Дніпровського районного суду м. Києва. Більше того, на виконанні перебуває не рішення суду, а виданий на підставі нього виконавчий документ. Що стосується позовної вимоги про встановлення розстрочки зі сплати заборгованості по аліментам, суд зазначає наступне. Частина 1 ст.197 СК України передбачає, що з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За змістом частин 1, 3-5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Отже, за вказаною нормою розстрочення виконання рішення віднесено до виключної компетенції суду, який розглядав справи як суд першої інстанції, в даному випадку - Шевченківського районного суду м.Києва, який за результатами розгляду справи №761/21149/17 ухвалив рішення про стягнення аліментів та видав виконавчий лист. У справі, яка розглядається в даному провадженні не заявлені вимоги про стягнення коштів або періодичних платежів, отже підстави для розстрочення заборгованості по аліментам в даному провадженні відсутні. Норма статті 435 ЦПК України співвідноситься з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Проте, [PERSON] звернувся до суду з вимогою про розстрочення заборгованості по сплаті аліментів в порядку позовного провадження. Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що розстрочення сплати суми заборгованості по аліментам вирішується в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України, яка регулює відстрочення і розстрочення, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення, а не в порядку позовного провадження. Отже, в цій частині позов задоволенню не підлягає. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial