Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Цибуля Олексій Миколайович звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради, якою просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради від 08.09.2021 року № 176-к/тр про звільнення заступника директора [PERSON] , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді заступника директора Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради з 08.09.2021 року зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк стажу роботи; - стягнути з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 08.09.2021 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1 335 гривень 48 копійок. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, із проведенням судового засідання та викликом учасників справи. та крім того визначено, що розгляд клопотання представника позивача про витребування доказів необхідно розглянути під час судового засідання, яке призначено на 29 листопада 2021 року на 09 годину. 29 листопада 2021 року, відповідач в судове засідання не з`явився. А суд своєю ухвалою частково задовольнив клопотанням позивача про витребування доказів. Зобов`язав відповідача у строк до 25 грудня 2021 року надати до Рубіжанського міського суду Луганської області такі документи (а за їх відсутності - письмове підтвердження про це): які підтверджують застосування до [PERSON] за період його роботи на посаді заступника директора в Комунальному підприємстві «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради заходів дисциплінарного чи громадського стягнення; які підтверджують проведення Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради службового розслідування за фактом надходження приписів відділу благоустрою Рубіжанської міської ради від 07.09.2021 року № 184 та № 185; які підтверджують невиконання заступником директора Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради Радіоновим Сергієм Павловичем трудових обов`язків, за період його роботи на посаді заступника директора в Комунальному підприємстві «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради. У задоволенні клопотання в іншій частині - відмовив. І у зв`язку із прийнятим судом рішенням про витребування доказів, судове засідання було відкладено. Станом на 13 січня 2022 року, вимоги ухвали відповідач не виконав. 13 січня 2022 року, в судове засідання відповідач не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Представник позивача надав до суду заяву якою просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, проти розгляду справи у заочному порядку та ухваленні заочного рішення не заперечував. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалась, і будь-які докази суду не надала; була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилась без повідомлення причин; представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. З 27 січня 2021 року він був прийнятий на посаду заступника директора Комунального підприємства «Шялхово-експлуатаційне підприємство». А згідно з наказом від 08 вересня 2021 року його було звільнено з посади на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових відносин. Однак, він не погоджується з наказом, оскільки підставою для його прийняття став факт надходження до відповідача приписів відділу благоустрою Рубіжанської міської ради № 184 та № 185 від 07 вересня 2021 року про усунення порушень благоустрою м. Рубіжне. На вказаних приписах, відповідальною особою за резолюцією керівника підприємства був зазначений заступник головного інженера, а не він. І тому за його не виконання він відповідати не може. У відповідній посадовій інструкції заступника директора підприємства також немає обов`язку щодо виконання дій, які слугували порушенням зазначеним у приписах. Тому, відсутній факт невиконання ним без поважних причин своїх трудових функцій, як заступника директора, і як наслідок в його діях відсутній дисциплінарний проступок. Не доведено відповідачем і систематичності невиконання без поважних причин своїх службових обов`язків. Також підприємством не було дотримано порядку застосування дисциплінарних стягнень. Тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, він поновленню на роботі, із зарахуванням часу вимушеного прогулу у загальний строк стажу роботи, а в рахунок компенсації, на його користь, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався. Будь-яких заперечень проти позову чи його доказів, не подав. Оцінка суду щодо фактів. Наказом № 18-к/тр від 26 січня 2021 року, [PERSON] було прийнято на посаду заступника директора Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне підприємство» Рубіжанської міської ради (а.с.16-17,18-19). Відповідно до приписів № 184,185 від 07 вересня 2021 року про усунення порушень благоустрою м. Рубіжне, головним спеціалістом відділу благоустрою Рубіжанської міської ради, було виявлено порушення вчинене КП «ШЕП» в м. Рубіжне, зокрема несвоєчасне знищення амброзії, та зобов`язано КП "ШЕП" в термін до 12 вересня 2021 року усунути порушення, зазначені в цьому приписі (а.с.23-30). При цьому, зазначені приписи, від імені КП ШЕП отримано 08 вересня 2021 року -директором Погорєловим Д.О., і відповідно до резолюції накладеної ним на приписах, обов`язок з усунення вказаних порушень було покладено на заступника головного інженера (а.с. 23-30). Однак, у цей же день, наказом №176-к/тр від 08 вересня 2021 року, [PERSON] , заступника директора КП "ШЕП", на підставі статті 40 пункту 3 КЗпП України «У зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків», було звільнено. В наказі також зазначено, що відповідно до статті 149 КЗпП України (заступник директора Радіонов С.П. відмовився від надання пояснень). А із самим наказом, [PERSON] під підпис було ознайомлено тільки 27 вересня 2021 року (а.с. 14). Разом з цим, вважаючи своє звільнення незаконним і бажаючи його оскаржити у суді, 25 жовтня 2021 року, [PERSON] через свого представника звернувся до Рубіжанського місцевого суду Луганської області з позовною заявою (а.с.1-8). Оцінка суду змісту відносин сторін спору. Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу правомірності розірвання трудового договору, з ініціативи уповноваженого власником підприємства органу (директора), зокрема з приводу правомірності звільнення у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків. І в цьому спорі позивач вважає, що цим звільненням саме відповідач порушив його право на працю,я ке суду слід захистити. Оцінка суду щодо права. Стаття 43 Конституції України, гарантує кожному право на працю, одним з аспектів якого є гарантія .захисту від незаконного звільнення. При цьому, реалізація права громадянина на працю відбувається, як прямо вказано у частині 2 статті 2 КЗпП України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві. А гарантіями захисту від незаконного звільнення, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, у випадку укладення трудового договору, в силу положень статей 36,40,43, а також статей 140,147-149 КЗпП України, являються, серед іншого, виключний перелік випадків коли трудовий договір може бути розірваний. У спорі, що виник між сторонами, директор підприємства, як уповноважений власником орган (що сторонами не заперечувалось), з огляду на зміст запису №12 у трудовій книжці позивача та наказ №176-к/тр від 08 вересня 2021 року, звільнив останнього на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків. І, дійсно, відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, а лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Отже, виключно систематичне невиконання працівником, до того ж без поважних причин, обов`язків, які покладені на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку є підставою для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, за умови, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Але змістом оспорюваного наказу не підтверджується, що позивач, як працівник відповідача, систематично невиконував, при цьому без поважних причин які-небудь конкретно визначені обов`язки, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також, що до позивача до цього наказу застосовувались які-небудь конкретно визначені заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Також, самим відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що на момент видання оспорюваного наказу, позивач систематично невиконував без поважних причин обов`язки, покладені на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, і що раніше, до нього вже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім того суд відзначає, що резолюцією директора підприємства на приписах про усунення порушень КП «ШЕП» (які вказані як підстава для оспорюваного наказу), особа на яку покладено обов`язки щодо усунення порушень була зазначена: заступник головного інженера, тобто інша особа, а не позивач. І строки усунення цих порушень були встановлені до 12 вересня 2021 року, а позивача було звільнено 08 вересня 2021 року, у день отримання цих приписів. Тож зважаючи на викладене, суд не має жодних сумнівів, що право позивача на працю було порушене його незаконним звільненням, і це порушення допустив саме відповідач своїм наказом про звільнення, оскільки у відповідача були відсутні підстави для звільнення [PERSON] . І тому його право підлягає захисту, у першу чергу, шляхом визнання незаконним і скасування наказу про його звільнення, що буде мати наслідком у тому числі й внесення відповідного запису до трудової книжки позивача. Разом з цим, положення частини 1 статті 235 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає справу. Тому спосіб, який обрав позивач для захисту свого порушеного права у вигляді поновлення його на роботі, яким по суті є поновлення його і на відповідній посаді, з 08 вересня 2021 року, є правильним. Отже, позов в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також в частині поновлення його на роботі і зокрема на посаді, підлягає задоволенню. Але позовні вимоги, в частині зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк стажу роботи задоволенню не підлягають. Оскільки в разі ухвалення судом рішення про поновлення працівника на роботі (що відбувається з дати звільнення на підставі рішення суду, яким це звільнення визнано незаконним), відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (п. 2.10) визнається недійсним запис про звільнення і робиться запис про поновлення на попередній роботі. А будь-яких відомостей і доказів, що їх підтверджують про те, що право позивача, в цій частині, вже порушується відповідачем, позивач не надав, а суд призначений для захисту тих прав, які вже оспорюються, не визнаються чи порушуються. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Разом з цим, суд враховує, що положення частини 2 статті 235 КЗпП України передбачають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. У цій справі, заява позивача про поновлення його на роботі, розглядається менше року. Тому, на користь позивача, суд приймає рішення про стягнення середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу, тобто починаючи з 09 вересня 2021 року по 13 січня 2022 року, оскільки вини працівника у звільненні немає. А за час розгляду справи судом, суд не побачив в діях позивача ознак зловживання своїми правами чи бажання затягнути розгляд справи. Разом з цим, суд не погоджується з позивачем у тому, що є підстави для стягнення середнього заробітку з 08 вересня 2021 року, оскільки 08 вересня 2021 року був останнім робочим днем позивача і з огляду на зміст наказу, який він оспорив, з позивачем провели повний розрахунок по 08 вересня 2021 року (а.с.14). Також, суд узяв до уваги те, що стягнення середнього заробітку є частиною позовних вимог [PERSON] , але з огляду на зміст частини 2 статті 235 КЗпП України, суд і сам повинен вирішити це питання, а тому суд не пов`язаний із тими розрахунками, які зробив позивач, як і з тим періодом, який він заявив до стягнення, тобто з 08 вересня 2021 року, і відхід від них не може означати вихід суду за межі позовних вимог. Питанню нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу присвячені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", які суд і застосовує. Зокрема, на виконання положень абзацу 3 пункту 2 Розділу ІІ цього порядку суд констатує, що за останні два календарні місці роботи: липень 2021 року та серпень 2021 року, відповідач нарахував позивачу заробітну плату в розмірі 54754 гривні 65 копійок; на виконання абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІІ суд враховує всю суму виплат, без вирахування податків; на виконання пункту 5 та абзацу 1 пункту 8 Розділу IV, суд відзначає, що: кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивачем за ті два місяці (що не заперечували сторони) складає 41 день, а тому його середньоденний заробіток дійсно склав 1335 гривень 48 копійок (54754,65 поділити на 41). Тож, зважаючи на викладене, число робочих днів, що має бути оплачено середнім заробітком та сам заробіток за період з 09 вересня 2021 року по 13 січня 2022 року (87 робочих днів), складає 116186 гривень 76 копійок (87 робочих днів помножена на 1335 гривень 48 копійок - середньоденний заробіток). Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 116186 гривень 76 копійок, за період з 09 вересня 2021 року по 13 січня 2022 року. Отже вимоги позивача, в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають задоволенню у визначеному судом обсязі. При цьому, в силу положень пункту 4 частини 1 статті 430 ЦПК України, з допуском рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі. Щодо судових витрат. Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії, виходячи з положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" складає 908 гривень. Але на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, і у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. Таким чином,

Outcome: partial