Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

27 вересня 2017 року, представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, стягнути в солідарному порядку з відповідачів позичальниці [PERSON] та поручителя Сіготт Скотт на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2008/35-19/049 від 29.05.2008 року в сумі 44447,27дол.США (заборгованість за кредитом - 34148,43дол.США, заборгованість по відсотках - 10298,84дол.США), мотивуючи невиконанням позичальницею [PERSON] своїх кредитних зобов`язань на протязі тривалого часу. Ухвалою Комінтернівського райсуду Одеської області від_05.01.2022 року було задоволено клопотання представника АТ «Альфа-Банк» адвоката Петренка С.В. про заміну позивача ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» в порядку ст. 55 ЦПК України згідно загальних зборів акціонерів АТ «Укрсоцбанк» і єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 10.09.2019 р., якими було затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» з посиланням на рішення № 5/2019 р. єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 р. про затвердження Передавального акту з визначенням, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» зазначених у Передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати вказаної у вказаному акті, а саме з 15.10.2019 р. Представник позивача АТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представниками АТ «Альфа-Банк» подано заяви про розгляд справи за відсутністю представників банку, позов про стягнення заборгованості підтримували та просили задовільнити його в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та Сіготт Скотт до судового засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, відзив на позов не подали, про причини неявки в судове засідання не повідомили. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1056-1 ЦК України передбачає, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов`язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтями 553-559 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 599 ЦК України - зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності з умовами ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання - відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтями 627-629 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір - є обов`язковим для виконання сторонам. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-109цс14 від 17 вересня 2014 року передбачає, що відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово вказував, що п. 1 ст. 6 Конвенції - зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку - можуть бути різними, залежно від характеру рішення. ЄСПЛ також зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 29.05.2008 року між кредитором Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який рішенням загальних зборів акціонерів від 09.03.2010року змінив свою назву на ПАТ «Укрсоцбанк», (Кредитор) та громадянкою України [PERSON] (Позичальник) був укладений договір кредиту № 2008/35-19/049. Відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2 зазначеного договору кредиту позичальник отримала на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру (фінансування інвестування житла) використання грошові кошти в сумі 35354тдоларів США зі сплатою 13,5% річних та комісій, з кінцевим терміном повернення до 28 травня 2018 року включно. Детальний розпис сукупної вартості Кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку 1 до договору кредиту та є його невід`ємною частиною. Пунктом 1.1.1. договору кредиту встановлено, що погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання Кредиту, Позичальник щомісячно 29 числа сплачує Кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та проценти, розрахованих за весь строк користування Кредитом в сумі 431,93дол.США, який відповідно до договору іменований Ануїтетний платіж. 20 жовтня 2008 року між сторонами ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору про надання кредиту № 2008/35-19/049 від 29.05.2008р. Відповідно до зазначеної угоди з 20.10.2008року змінено процентну ставку за користуванням кредитом та встановлено її на рівні 14% річних. У зв`язку із чим було змінено ануїтетний платіж, який було встановлено в сумі 444,85дол.США. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір та додаткова угода були підписані сторонами договору: представником Кредитора та позичальницею [PERSON] . В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 29.05.2008 р. між кредитором АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальницею [PERSON] та поручителем громадянином США Сіготт Скотт був узгоджений та підписаний всіма сторонами договір поруки № 06-09/1292, відповідно до умов якого, поручитель Сіготт Скотт зобов`язався перед кредитором АКБ СР «Укрсоцбанк» у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення позичальницею [PERSON] суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 2008/35-19/049 від 29.05.2008р. Поручитель Сіготт Скотт ознайомлений з умовами договору кредиту та ніяких заперечень чи непорозумінь його положень не має. Зміст забезпеченого порукою зобов`язання полягає у поверненні кредиту в сумі 35354 доларів США з наступним порядком погашення суми заборгованості: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця 29 числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів в сумі 431,93дол.США, кінцевий термін погашення - 24.04.2018року, сплата штрафних санкцій згідно умов договору кредиту. Відповідно до п. 3.1.2 договору поруки - у випадку невиконання позичальником та поручителем, забезпеченого порукою зобов`язання, поручитель зобов`язаний відповідати перед кредитором як солідарний боржник разом з позичальником всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України може бути звернено стягнення. У випадку порушення поручителем вимог п. 3.1.1 (протягом 1-го робочого дня, від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником, забезпеченого порукою зобов`язання, виконати відповідне зобов`язання, шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок кредитора, непогашеної суми процентів на рахунок кредитора, суми штрафних санкцій на рахунок вказаний в повідомленні кредитора) - поручитель зобов`язаний сплатити кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період, від суми невиконаного забезпеченого порукою зобов`язання, за кожний день прострочення (п.4.1). Крім цього, п.п. 6.2, 6.5 договору поруки передбачено - цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог забезпечених порукою, визначених п. 2.1 цього договору. Недійсність окремих положень цього договору - не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень. В порушення умов договору кредиту, позичальниця [PERSON] свої кредитні зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 27.07.2017р. у неї перед банком утворилась заборгованість, яка становить 44447,27дол.США (заборгованість за кредитом - 34148,43дол.США, заборгованість по відсотках - 10298,84дол.США), відповідно до довідки ПАТ «Укрсоцбанк» за № 10.1-87/13949 від 27.07.2017року. У зв`язку з невиконанням позичальницею [PERSON] своїх кредитних зобов`язань, на її адресу та адресу поручителя Сіготт Скотт була направлена письмова вимога про усунення порушень № 196 від 23.08.2017р. з вимогою сплатити 52033,03дол.США (борг за кредитом - 34148,43дол.США, борг по відсотках - 10298,84дол.США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 4670,33дол.США, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2915,43дол.США), яка була залишена відповідачами без відповіді та задоволення. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 553 ЦК України - обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов`язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки в разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презумується. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у справі 185/4093/17 (постанова від 05.08.2020), в якій зокрема зазначив, що порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі зокрема, підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо . Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов`язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов`язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов`язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі 6-2662цс15 (постанова від 20.04.2016), зазначивши також, що порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. У постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (N 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Пунктом 1.1. кредитного договору від 29.05.2008р. № 2008/35-19/049 визначено, що процентна ставка за користування кредитом складає 13,5% річних. Відповідно до п.2.8. кредитного договору 29.05.2008р. № 2008/35-19/049 Кредитор має право змінити процентну ставку за користування кредитом. Скориставшись своїм правом, ПАТ «Укрсоцбанк» змінив процентну ставку, про що між ним та Позичальником було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору про надання кредиту, якою встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14% річних, внаслідок чого було збільшено щомісячний ануїтетний платіж з 431,93дол.США до 444,85дол.США, що в свою чергу призвело до суттєвого збільшення обсягу відповідальності Поручителя. Проте, позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази направлення поручителю, або іншим способом ознайомлення останнього із укладеною між Кредитором та Позичальником додаткової угоди № 1 від 20.10.2008року. Звернувшись із позовом до поручителя як співвідповідача ПАТ «Укрсоцбанк», який в подальшому був реорганізований в АТ «Альфа-Банк», просив стягнути заборгованість з обох відповідачів солідарно в межах 14 відсоткової ставки, тобто відповідальність поручителя Сіготт Скотт суттєво збільшилася, що призвело до збільшення відповідальності поручителя. Крім того, відповідно до п.3.3.2 Договору поруки № 06-09/1292 від 29.05.2008року кредитор зобов`язаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобов`язання, не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя. В матеріалах справи відсутнє письмове погодження поручителя на підвищення розміру процентної ставки за користування кредитом. З огляду на такі встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивач скористався своїм правом та збільшив з 20.10.2008р. розмір процентної ставки за користування кредитом, внаслідок чого збільшилась відповідальність відповідача, проте згоди поручителя на це не отримав. Зважаючи на вищезазначене, суд приходить до висновку що порука є припиненою, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Проте, позовні вимоги про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Факт укладення договору кредиту та отримання кредитних коштів підтверджується такими письмовими доказами, які перебувають в матеріалах справи: підписаними договором кредиту № 2008/35-19/049 від 29.05.2008року та детальним розписом сукупної вартості Кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту (додаток № 1); додатковою угодою № 1 від 20.10.2008року; заявою на видачу готівки № 2 від 29.05.2008 року. У відповідності до ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим до виконання сторонами. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Як вказувалось вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягає виконанню в строк до 24 квітня 2018 року. Згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 27.07.2017р. за № 10.1-87/13949 в рахунок погашення заборгованості позичальницею [PERSON] в період з 01.07.2008р. по 27.10.2014р. були перераховані наступні суми: 1446,55дол,США - основна заборгованість за кредитом, 18226,41дол.США - відсотки за кредитом. Таким чином, наявна заборгованість із сплати основного боргу та відсотків за кредитом. Пунктами 9,17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. На момент розгляду справи у суду відсутні докази погашення боргу, тому суд вважає вимоги позивача до позичальника такими, що відповідають умовам кредитного договору та ст. 1050 ЦК України, а тому підлягають задоволенню. Щодо правомірності стягнення грошової суми боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зауважити. Згідно зі статтею другою Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від12.07.2017 р. в рамках справи №6-708цс17. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. Крім того, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку в солідарному порядку суми судових витрат з огляду на те, що позовні вимоги в частині заборгованості з поручителя не підлягають задоволенню, а тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 16968,89грн. в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» в повному обсязі.

Outcome: partial