Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

20 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності (а.с. 1 - 3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 23). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2011 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . 18 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду. 31 жовтня 2012 року на ім`я відповідача під час перебування у шлюбі сторонами придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно придбано в період шлюбу, то належить їм на праві спільної сумісної власності. Тому, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, позивачка просила поділити набуте під час шлюбу майно, визнавши його об`єктом спільної сумісної власності подружжя - квартиру [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири. На задоволенні позовних вимог наполягала. 11 жовтня 2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 33 - 35), в якому позовні вимоги визнав. Вказав, що дійсно, під час перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2011 року по 18 січня 2019 року, 31 жовтня 2012 року ними придбано нерухоме майно, а саме, квартира [ADDRESS] . Вказане підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 31 жовтня 2012 року, ВРХ 222496, реєстровий номер 5-2455, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 20 листопада 2012 року. Вказане нерухоме майно, відповідно до положень ст. 60 СК України, належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищенаведене, вважав за можливе визначити розмір часток, без виділення їх в натурі, у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON] , по Ѕ частині квартири кожному зі сторін. Щодо стягнення судових витрат, то вважав, що позивачкою під час визначення розміру судового збору за допомогою Єдиної бази звітів про оцінку майна на веб-сайті Фонду державного майна України і визначення вартості об`єкта поділу допущена помилку в заповненні обов`язкових полів - характеристик об`єкта нерухомого майна, а саме, невірно визначена поверховість будинку, поверх у будівлі, рік введення в експлуатацію тощо, що призвело до невірного формування ціни. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19 серпня 2021 року середня ринкова вартість частки, визнання право власності на яку просить позивачка, складає 741 716,63 грн. З результатами замовлення відповідачем на веб-сайті Фонду державного майна України аналогічної довідки із вірно визначеними параметрами запиту, сформована довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 жовтня 2021 року, відповідно до якої середня ринкова вартість квартири складає 1 160 541,23 грн. Тому стягненню з відповідача, враховуючи предмет спору, підлягає судовий збір у розмірі 5 802,70 грн. Просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та стягнути з нього судовий збір у розмірі 5 802,70 гривень. Представник позивачки - адвокат Пантилеєнко З.С. (діє на підставі ордеру серії № 1021560 від 30 грудня 2020 року - а.с. 19 - 20) подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити (а.с. 53). Відповідач надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та без фіксування судового процесу технічними засобами. Поданий ним відзив на позовну заяву підтримав та визнав позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 46). Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що 15 жовтня 2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між [PERSON] (дівоче - [PERSON] ) та [PERSON] , актовий запис №1425 (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 06 червня 2014 року, виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 465 (а.с. 13). На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2019 року по справі № 201/9098/1818 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 12). У період перебування у шлюбі, а саме, 31 жовтня 2012 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі - продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Медяником В.А., зареєстрований в реєстрі за № 5-2455 від 20 листопада 2012 року (а.с. 50 - 51). Відповідно до п. 1 вказаного договору купівлі - продажу, продавець передав, а покупець прийняв у приватну власність квартиру [ADDRESS] (загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею - 31,0 кв.м.). Продаж зазначеної квартири вчинявся за домовленістю сторін за ціною 344000,00 грн., які продавець одержав від покупця під час оформлення цього договору. Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів № 12054800 від 31 жовтня 2012 року (а.с. 52). Отже, спірне нерухоме майно (квартира [ADDRESS] ), придбане сторонами під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідач визнав вимоги позивачки про поділ майна у рівних частинах. Згідно із ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги і суд приймає таке визнання, оскільки воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Ураховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства, та застосування його до фактичних обставин справи, з огляду на той факт, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що надав суду відповідно заяву, суд дійшов висновку, що дійсно спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 його частину, а отже, позовні вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя підлягають задоволенню. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав в підготовчому судовому засіданні, а позивачці ухвалою суду було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2901,35 грн., що дорівнює 50% ставки судового збору за подання даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved