Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

У листопаді 2021 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Позов обґрунтовує тим, що позивач до 02 квітня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 02 квітня 2003 року вони шлюб розірвали, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14 листопада 2007 року, видане Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Після розірвання шлюбу між ними, за взаємною згодою, здійснено поділ спільного сумісного майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить договір про поділ майна подружжя від 15 грудня 2008 року, відповідно до якого в особисту власність позивача перейшло 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило на дату укладення договору 29 892 400,00 грн. 20 жовтня 2021 року позивач звернулася до фінансової установи ТОВ «ОЛКТ-КЛСІ КАПІТАЛ ГРУП» з метою зарахування вказаних грошових коштів на рахунок для інвестування в нерухоме майно. Однак, у здійсненні вказаної фінансової операції їй відмовлено з тих підстав, що, вона не підтвердила джерело походження вказаних грошових коштів. Відмова фінансової установи ТОВ «ОЛКТ-КЛСІ КАПІТАЛ ГРУП» підтверджується листом №1275/2021ф від 08.09.2021, в якому зазначено, що договір про поділ спільного майна подружжя не може бути офіційним підтвердженням джерела походження грошових коштів, оскільки він не містить посвідчувального напису нотаріуса. Відповідно до листа №14-Д-08 від 28 жовтня 2021 року підтверджено факт складення договору про поділ майна подружжя та отримання у власність від [PERSON] позивачем грошових коштів (готівки), в сумі 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило на дату укладення договору 29 892 400,00 грн. На сьогодні, позивач позбавлена можливості звернутися до нотаріуса для посвідчення договору, оскільки [INFO] її колишній чоловік - [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 травня 2015 року, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. У зв`язку з чим представник позивача просив суд: - визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило на дату укладення договору 29 892 400,00 грн, відповідно до договору поділу спільного майна подружжя від 15 грудня 2008 року; - зобов`язати суб`єктів фінансового моніторингу не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні грошовими коштами у розмірі 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило на дату укладення договору 29 892 400,00 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 28 грудня 2021 року від відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідачем відмовлено позивачці у здійснення фінансової операції, оскільки ТОВ «ОЛКТ-КЛСІ КАПІТАЛ ГРУП», як суб`єкт фінансового моніторингу, позбавлено можливості встановити дійсність договору про поділ майна подружжя від 15 грудня 2008 року та встановити право власності позивачки на грошові кошти. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до договору про поділ спільного майна подружжям [PERSON] та [PERSON] здійснено поділ спільного сумісного майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідно до якого в особисту власність позивача перейшло 4 000 000, 00 (чотири мільйони) доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору становило 29 892 400,00 (двадцять дев`ять мільйонів вісімсот дев`яносто дві тисячі чотириста) грн. Відповідно до листа №14-Д-08 від 28 жовтня 2021 року, наданого адвокатом Божко Д.В. підтверджено факт складення договору про поділ майна подружжя та отримання позивачем у власність від [PERSON] грошових коштів (готівки), в сумі 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору становило 29 892 400,00 грн. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права власності. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до листа №1275/2021ф від 08.09.2021 право власності на грошові кошти піддається сумніву, а отже не визнається, то позовні вимоги [PERSON] щодо захисту своїх майнових прав є законними та обґрунтованими. Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 зазначено, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Крім того, судом встановлено, що договір про поділ спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] від 15 грудня 2008 року не був нотаріально посвідченим. Відповідно до статті 9 Сімейного кодексу України подружжя має право на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам Сімейного Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 64 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Абзацом 2 ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально. Вказана норма не містить вимоги нотаріального посвідчення договору, предметом якого є поділ грошових коштів. Згідно з пунктом 1 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскільки предметом договору про поділ спільного майна були грошові кошти, то він не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Тому, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на грошові кошти є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивач про зобов`язання суб`єктів фінансового моніторингу не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні грошовими коштами у розмірі 4 000 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору становило 29 892 400,00 грн слід зазначити наступне. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захисту підлягає наявне законне порушене право/інтерес особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Звертаючись до суду із позовом про зобов`язання суб`єктів фінансового моніторингу не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні грошовими коштами позивачем не вказано чим саме даним відповідачем порушене право позивача та яких саме суб`єктів зобов`язати не чинити перешкоди. Суд не має права забороняти щось на майбутнє з двох причин, оскільки: для захисту права суду необхідний факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому - невідомо; способи захисту порушеного права не абстрактні і формулюються позивачем не як завгодно, а визначені виключно законом. Тому, якщо законом не передбачено такого способу захисту права "як зобов`язати вчиняти певні дії в майбутньому", то у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial