Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в якому просить: 1. Зобов`язати ПАТ «Запоріжжяобленерго» видати позивачу наказ про звільнення з посади начальника служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго». 2. Зобов`язати ПАТ «Запоріжжяобленерго» видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. 3. Стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь позивача середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки за період з 01 червня 2021 року до 28 вересня 2021 року в розмірі 64\~755,80 грн.. В обґрунтування позову [PERSON] вказує наступне. Він на підставі колективного трудового договору до 01.06.2021 року працював на посаді начальника служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго». 02.04.2021, під час перебування у відпустці. ПАТ «Запоріжжяобленерго» направило йому лист №010-03/25 від 01.04.2021 року з копією наказу №169-од «Про скорочення штатних посад служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго» для ознайомлення та пропозицією з`явитися у відділ кадрів для отримання персонального попередження про скорочення посади та з метою прийняття рішення про можливість зайняття вакантних посад. Наказом №169-од від 30.03.2021 року передбачено скорочення з 01.06.2021 року посади начальника служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго», яку він займав. Вказаний лист з копією наказу №169-од від 30.03.2021 року, він одержав 06.04.2021 року, що підтверджується трекінгом поштових відправлень. Таким чином, ПАТ «Запоріжжяобленерго» персонально повідомив його про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до вивільнення, чим виконало вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України. Таким чином, займану ним посаду скорочено з 01.06.2021 року, а від переведення на іншу роботу в ПАТ «Запоріжжяобленерго» він фактично відмовився. 01.06.2021 року він звернувся до в.о. Генерального директора ПАТ «Запоріжжяобленерго» з заявою про звільнення згідно чинного законодавства та видачу трудової книжки. Таким чином, трудові відносини з ПАТ «Запоріжжяобленерго» він припинив 01.06.2021 року з підстав, визначених п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України в зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (стаття 40 КЗпП України ). Разом з тим, ПАТ «Запоріжжяобленерго» листом №010-03/63 від 23.06.2021 року повідомило, що йому було направлений перелік вакансій і у разі його відмови від запропонованих вакансій трудовий договір буде припинений з 02.08.2021 року за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. Крім того, незважаючи скорочення займаної ним посаду і на подану заяву про звільнення, він отримав від відповідача листи №010-03/74 від 21.07.2021 року, 001-03/2876 від 29.07.2021 року, №001-03/2989 від 03.08.2021 року та 010-03/90 від 28.08.2021 року з вимогами надання письмових пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі з 02.06.2021 року. 04.08.2021 року він вдруге звернувся до відповідача з заявою про видачу трудової книжки шляхом її надіслання на адресу проживання. На час подачі позову, належним чином оформлена трудова книжка не видана, вихідна допомога не виплачена. Представником відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» подано відзив на позов у якому зазначає що на теперішній час позивач не звільнений та продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем, в зв`язку з чим ПАТ «Запоріжжяобленерго» не порушував законодавство про працю, а саме п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. З підстав перебування у трудових відносинах вимога про видачу наказу про звільнення (в порядку ст.47 КЗпП) не підлягає задоволенню. Крім того, вказана вимога не містить інформації з якої дати та на підставі якої стаття КЗпП України має бути звільнений позивач. З зазначених підстав, відсутні підстави для задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час затримку видачі трудової книжки також на підлягають задоволенню. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст.\~81,\~76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу від 15.07.2015 року №2266-к, позивач працює на посаді начальника служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго». Наказом №64-од від 12.02.2021 року з 01.03.2021 року запроваджено зміни в організаційній структурі ПАТ «Запоріжжяобленерго». Згідно пункту 2 вказаного наказу: «з 01.06.2021 року в дирекції з перспективного розвитку та інвестицій ліквідувати службу перспективного розвитку». Даний наказ погоджено Головою обласної первинної профспілкової організації ПАТ «Запоріжжяобленерго». Листом №010-03/25 від 01.04.2021 року позивачу було направлено копію наказу №169-од від 30.03.2021 року про скорочення штатних посад служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 01.06.2021 року. Листом №010-03/48 від 05.05.2021 позивачу запропоновано звернутись до відділу кадрів для отримання попередження про скорочення посади та прийняття рішення про можливість зайняття вакантних посад серед наявних. Згідно табеля за червень 2021 року 01.06.2021 року у позивач був робочий день. В цей день [PERSON] прибув до відділу кадрів, де був ознайомлений зі змістом попередження від 31.05.2021 року про скорочення посади згідно наказу від 30.03.2021 року №169-0д. В попередженні було зазначено, що у разі відмови від запропонованих вакансій трудовий договір буде припинено 02.08.2021 року за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою згідно ст.44 КЗпП вихідної допомоги. Позивач відмовився від підпису про ознайомлення з попередженням та ознайомлення з вакансіями, про що складено акт від 01.06.2021 року. Крім того, заявою від 01.06.2021 року позивач просив звільнити його 01.06.2021 року на підставі наказу №169-од від 30.03.2021 року згідно чинного законодавства. Згідно табелів обліку робочого часу з червня 2021 року по вересень 2021 року, починаючи з 02.06.2021 року в табелі стоїть «Н», що означає нез`явлення позивача на роботі. Листом №010-03/57 від 08.06.2021 року позивачу було надано відповідь стосовно відмови про звільнення та запропоновано вакантні посади, які були наявними на 08.06.2021 року на підприємств. Таким чином, встановлено, що на час розгляду даної справи позивач не звільнений та продовжує знаходиться у трудових відносинах. Відповідно до статті 36\~Кодексу законів про працю України\~підставами припинення трудового договору зокрема є: - угода сторін; - закінчення строку крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; - призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119\~КЗпП України; - розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39\~КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41\~КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45\~КЗпП України); - переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу ,організацію або перехід на виборну посаду; - відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; -підстави, передбачені контрактом; - підстави, передбачені іншими законами. Відповідно до\~п.\~1\~ч.1\~ст.40\~КЗпП України,\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом\~лише у\~випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Системний аналіз ст.40 КЗпП України дає підстави для висновку, що власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника за умови, що є підстави, з якими законом пов`язує виникнення у нього права на розірвання трудового договору. За наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти, за винятком випадків, коли із відповідних норм законодавства випливає обов`язок власника звільнити працівника. У разі якщо вказані працівником причини для звільнення не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останні не вправі самостійно змінювати право підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених відповідною статтею КЗпП України, останній може відмовити у розірвання трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися, що узгоджується з судовою практикою Верховного Суду: постанова від 13.03.2019 року в справі №754/1936/16-ц (провадження №61-28466св18); постанова від 22.04.2020 року в справі №199/8766/18 (провадження №61-797св20). Заяви позивача про звільнення не мають посилання на відповідну норму КЗпП України як на правову підставу припинення трудових відносин. Можливість звільнення працівника з підстав посилання у заяві про звільнення на наказ власника про скорочення штатних посад та організацію попередження персоналу трудовим законодавством не передбачено. Відповідно до матеріалів справи, позивачу неодноразова направлялися листи з роз`ясненням про неможливість звільнення на підставі наказу №169-од, у зв`язку з тим, що відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України, позивач був попереджений персонально лише 01.06.2021 року. Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяця. Враховуючи викладене, відповідач правомірно відмовив у розірвання трудового договору з позивачем у зв`язку з незгодою із вказаними позивачем причинами звільнення і відсутністю правових підстав з мотивів, які вказані позивачем у заявах про звільнення. Крім того, законодавством України про працю встановлено, що звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, не допускається. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосується як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. На підставі\~вищевикладеного,\~враховуючи,\~що позивач\~продовжує перебувати\~у трудових\~відносинах з\~відповідачем,\~позовна вимога\~про зобов`язання\~ПАТ «Запоріжжяобленерго»\~видати позивачу\~наказ про\~звільненняз посади начальника служби перспективного розвитку ПАТ «Запоріжжяобленерго» безпосередньо пов`язана з вимогами про видачу позивачу належним чином оформлену трудову книжки та стягнення з відповідача середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed