Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

24.02.2020 року позивач звернувся до суду із позовом про витребування нерухомого майна, що входить до складу спадщини з чужого незаконного володіння, у якому просив: скасувати заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 2379609 відносно кв. [ADDRESS] ; витребувати з володіння відповідача [PERSON] кв. [ADDRESS] на користь позивача; визнати за позивачем право власності на підставі права на спадщину його діда [PERSON] за законом, за правом представлення його померлої матері [PERSON] , на кв. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.03.2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний термін для виправлення виявлених недоліків. На виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, 13.04.2020 року позивач подав до суду нову редакцію позовної заяви про витребування нерухомого майна, що входить до складу спадщини з чужого незаконного володіння, та належним чином оформлені додатки до неї. Позовні вимоги позивач залишив не змінними: скасувати заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 2379609 відносно кв. [ADDRESS] ; витребувати з володіння відповідача [PERSON] кв. [ADDRESS] на користь позивача; визнати за позивачем право власності на підставі права на спадщину його діда [PERSON] за законом, за правом представлення його померлої матері [PERSON] , на кв. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.04.2020 року позовну заяву було повторно залишено без руху та надано позивачу десятиденний термін для виправлення виявлених недоліків. 06.05.2020 року до суду надійшла нова редакція позовної заяви про витребування нерухомого майна, що входить до складу спадщини з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги позивач виклав наступним чином: скасувати заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 2379609 відносно кв. [ADDRESS] ; витребувати з володіння відповідача [PERSON] кв. [ADDRESS] на користь позивача; визнати за позивачем право власності на підставі права на спадщину його діда [PERSON] , як спадкоємцем п`ятої черги за законом, на кв. [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у незаконному володінні відповідача [PERSON] перебуває кв. [ADDRESS] , яка є частиною спадщини [PERSON] , померлого [INFO] , та яку померлий залишив своєму онуку - позивачу у справі. Позивач одноосібно прийняв спадщину у лютому 2005 року подавши відповідну заяву до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори. 12.11.2003 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за яким була подарована кв. [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] відчужила вказану квартиру на користь [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 16.08.2004 року. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті право власності на спірну квартиру перейшло до дружини померлого - [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2005 року №6-2476. Після цього спірна квартира перейшла у власність відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2005 року, №2855. Відповідач [PERSON] передав вказану квартиру в іпотеку банку АКІБ «УкрСиббанк» на виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 12.09.2005 року. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2018 року у справі №755/244/17 договір дарування кв. [ADDRESS] , укладений 12.11.2003 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) був визнаний недійсним. Позивач вказує, що відразу після прийняття зазначеної постанови апеляційної інстанції, всі подальші правочини з відчуження квартири, що були вчинені після договору дарування від 12.11.2003 року, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом та договір іпотеки, стали недійсними. Ураховуючи, що договір купівлі-продажу за яким відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру втратив дійсність, тобто відпала підстава набуття права власності, право власності у вказаного відповідача на спірну квартиру відсутнє. За твердженням позивача, відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем квартири, оскільки у тексті договору відсутні посилання на наявність доказів сплати вартості квартири в сумі 300000,00 грн., тобто докази відплатності набуття спірного нерухомого майна відсутні. Зазначення у договорі факту сплати коштів не є презюмованим і доведення факту дійсної сплати коштів є обов`язком самого набувача. Позивач також вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 12.09.2005 року мав удаваний характер, тому гроші за квартиру за цим договором не виплачувались взагалі, а отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів від АТ «УкрСиббанк» в сумі 48899 дол. США було практично єдиним можливим способом отримати грошові кошти за незаконно відняту квартиру. Весною 2005 року спірну квартиру та наявне в ній успадковане майно позивача силоміць захопила відповідачка [PERSON] зламавши замок у вхідних дверях та встановивши нові броньовані двері, чим позбавила позивача та його довірену особу можливості здійснювати правомочності володіння. У квартирі залишилось належне позивачу рухоме майно та важливі документи, і разом з цими речами квартира була продана відповідачу [PERSON] . За твердженням позивача, відповідач [PERSON] визнавав, що набув квартиру разом з чужими речами, але цих речей позивачу не повернув, та за його словами, викинув їх на смітник. Факт наявності в квартирі чужого майна підтверджений відповідачами [PERSON] та [PERSON] при наданні ними показів у якості свідків в межах кримінального провадження, отже відповідач [PERSON] набуваючи квартиру за договором купівлі-продажу, у якій було наявне великогабаритне майно, міг знати про недобросовісність продавця [PERSON] , відтак спростовується добросовісність набуття квартири відповідачем [PERSON] . Крім того, позивач вказує, що за описами його покійного діда та повідомленими ним обставинами вбачається, що саме відповідач [PERSON] , разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] систематично приходив до квартири діда. За три місяці до смерті [PERSON] до нього в квартиру вселилась [PERSON] , яка восени 2004 року заявила до правоохоронних органів брехливий наклеп на позивача про систематичне розкрадання ним її майна в оспорюваній квартирі, що в кінцевому результаті за участі правоохоронців та лікарів призвело до відкриття стосовно позивача сфабрикованої кримінальної справи. Також позивач вказує, що незаконно перебував в психіатричній лікарні. За життя дід позивача розповідав останньому, що бажає аби [PERSON] та [PERSON] залишили його у спокої і восени 2004 року повідомив їм, що має намір звернутись до прокуратури для захисту від незаконних посягань, після чого вказані особи стали запевняти дідуся, що квартира належить саме йому. Право власності на квартиру [PERSON] не набуто, оскільки щодо спірного майна наявні підстави для віндикації. Позивач з дати відкриття спадщини являється власником спадкового майна, у тому числі спірної квартири і вибуття майна з володіння власника поза його волею є підставою для витребування майна. З весни 2005 року спірна квартира вибула з фактичного володіння позивача, після того як [PERSON] захопила квартиру, зламала вхідні замки та встановила нові броньовані двері. Ухвалою суду від 06.05.2020 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 21.05.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі АТ «УкрСиббанк», у яких третя особа просила закрити провадження у справі стосовно скасування заборони на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю предмету спору та розглядати справу за відсутності представника банку. У своїх поясненнях представник третьої особи зазначив, що заборона на нерухоме майно скасована 24.10.2019 року та цього ж дня припинено іпотеку у зв`язку з погашенням позичальником [PERSON] кредиту. 02.06.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ПН КМНО Пашковець О.В., у якому зазначений відповідач просив змінити його статус з відповідача на третю особу, а також просить розглядати справу за її відсутності. У відзиві приватний нотаріус зазначила, що 16.08.2004 року до неї звернулись [PERSON] та [PERSON] з приводу посвідчення договору дарування кв. [ADDRESS] і такий договір був посвідчений нотаріусом у відповідності та з урахуванням всіх необхідним вимог діючого законодавства. Крім того, приватний нотаріус зазначає, що згідно вимог закону та враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року по справі №520/13067/17, нотаріус не може бути відповідачем. 16.06.2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] зі змісту якого вбачається, що вказана сторона відповідача не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що влітку 2005 року відповідач зі своєю майбутньою дружиною вирішили проживати разом. На той час відповідач проживав разом зі своєю матір`ю в кв. [ADDRESS] . Відповідач та його мати вирішили продати вказану квартиру та купити дві квартири для проживання матері та відповідача разом з його родиною. Для пошуку покупців та підбору квартир для відповідача і його матері, останні приблизно у липні 2005 року звернулись до агентства нерухомості «Благовіст». У середині липня 2005 року належна відповідачу та його матері квартира була продана за 72000,00 доларів США і співробітники агентства нерухомості підібрали дві квартири для купівлі відповідачем і його матір`ю. Для свого проживання та проживання своєї родини відповідач купив кв. [ADDRESS] за 70000,00 доларів США, а для матері купив спірну квартиру за 60000,00 доларів США. Оскільки коштів від продажу належної відповідачу та його матері квартири на все не вистачило, відповідач отримав у АТ «УкрСиббанк» кредит. Продавця [PERSON] відповідач бачив два рази при передачі завдатку та при підписанні договору в банку, а тому відповідач вважає наклепом будь-які натяки на його участь у будь-яких «схемах», «обрутках» про які зазначається у позовній заяві. Придбана відповідачем спірна квартира була в аварійному стані і у ній відповідач почав капітальний ремонт. Одного разу, десь у жовтні-листопаді, до квартири прийшов незрозумілий чоловік років 60-ти із якимись претензіями щодо речей та говорив щось незрозуміле. Вказаний чоловік наговорив щось загрозливе та пішов. Про візит вказаної особи відповідач згадав лише десь у 2006 році коли його викликали до міліції для дачі пояснень відносно заяв невідомого відповідачу хлопця (онука чи племінника когось з попередніх власників). Після надання пояснень правоохоронці відповідача більше не турбували. При цьому, відповідач після вказаного виклику правоохоронців звернувся до агентства нерухомості де його запевнили, що «чистоту» документів на придбану квартиру було перевірено і відповідачу не має про що турбуватись. Більше за всі ці роки до нього з питання придбаної нерухомості ніхто не звертався. З 2005 по 2008 рік відповідач сумлінно виконував кредитні зобов`язання, а потім у зв`язку з економічною кризою в 2011 році між позичальником до банком було досягнуто згоди з реструктуризації боргу і відповідач зміг повністю погасити кредит. З 2005 року в квартирі проживає мати відповідача і про те, що стосовно квартири ведуться якісь судові спори відповідач дізнався випадково та звернувся до юристів. Мати відповідача у весняно-осінній період проживає на дачі, поштова скринька була виламана і її поновили тільки весною 2020 року, тому відповідач жодних викликів до суду не отримував та не мав уявлення, що хтось позивається з приводу квартири, яку він чесно купив та виплатив кредит. Відповідач вказує, що є добросовісним набувачем. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири в 2005 році в державних реєстрах не існувало жодних заборон на відчуження нерухомого майна, не існувало жодного судового рішення яке б забороняло продаж квартири, квартира не була включена у склад спадщини щодо жодної третьої особи. Крім того, квартира була предметом іпотеки, за неї відповідачем сплачувались платежі по кредитному договору, також відповідач здійснив капітальний ремонт квартири і протягом 15 років жодна особа не пред`являла будь-яких претензій стосовно квартири. Крім того, відповідач вказує, що позивачем пропущений строк позовної давності і відповідно відповідач заявляє клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідач зазначає, що позивач знав про можливе порушення своїх прав ще до 2012 року, що підтверджується постановою про закриття кримінальної справи від 07.10.2011 року, тобто майже за 9 років до пред`явлення позову, що також підтверджується і змістом самої позовної заяви. Також сторона відповідача вказує, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві, що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленням позову, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. 23.06.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі Міністерства юстиції України, у яких представник третьої особи зазначає, що Міністерство юстиції України у разі задоволення позовних вимог не матиме можливості виконати судове рішення щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки для цього у міністерства відсутні повноваження. Закон забороняє будь-яке втручання у діяльність державних реєстраторів, пов`язану з проведенням державної реєстрації, зі сторони будь-яких органів, посадових і службових осіб, у тому числі Міністерства юстиції України, незалежно від того, чи перебувають державні реєстратори у трудових відносинах з Міністерством юстиції України. За наведених обставин третя особа просить прийняти рішення на підставі норм чинного законодавства. 15.07.2020 року до суду надійшла нова редакція позовної заяви, у якій позивач зменшив розмір своїх позовних вимог та виклав їх наступним чином: витребувати з володіння відповідача [PERSON] кв. [ADDRESS] на користь позивача; визнати за позивачем право власності на підставі права на спадщину його діда [PERSON] , як за спадкоємцем п`ятої черги за законом на кв. [ADDRESS] . Позивач вказує, що відмовляється від вимоги про скасування заборони стосовно нерухомого майна, оскільки виявилось, що така заборона вже скасована. Також, з числа відповідачів виключений ПН КМНО Захарченко С.М., який за попередньо отриманою судом інформацією помер. У новій редакції позовної заяви позивач додав, що недобросовісність набувача квартири [PERSON] підтверджується тим, що він або брокер відвідуючи квартиру до її купівлі мали почути від консьєржів про наявний спір стосовно квартири за участі правоохоронців та підозру незаконних діянь щодо відчуження квартири. З березня 2005 року позивач довідавшись про втрату юридичного контролю над квартирою, систематично на протязі 2005 року звертався до правоохоронних органів і саме в цей час відбулось набуття [PERSON] квартири, правоохоронці повинні були дізнатись про заплановане відчуження квартири та проінформувати відповідача про наявний спір і ризики відчуження оспорюваної квартири, тому, на думку позивача, відповідач [PERSON] не може вважатись добросовісним. Також відповідач мав зажадати від продавця копії усіх минулих правовстановлюючих документів стосовно квартири, у яких міг побачити, що [PERSON] набула квартиру безкоштовно та на час укладання правочину не мала місця постійного проживання. Крім того, необхідну інформацію відповідач міг отримати від недобросовісного відповідача [PERSON] . Також, в останні роки життя [PERSON] здійснював за власний рахунок оплату житлово-комунальних послуг та відповідні оплати здійснював і батько позивача й квитанції з оплати житлово-комунальних послуг приблизно до березня 2005 року наявні в матеріалах кримінального провадження. Факт відсутності у [PERSON] документів з оплати комунальних послуг, неминуче мало б викликати підозру, тому відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем, оскільки придбав квартиру без наявності платіжних документів, облікових книжок та договорів про надання комунальних послуг. Крім того, очевидним є те, що дарування квартири [PERSON] під час знаходження останнього при смерті неминуче викликає подив і може розглядатись як допоміжний захід багатостадійної афери з нерухомістю. Відповідачу [PERSON] було добре відомо про швидку смерть [PERSON] після набуття ним квартири. У позовній заяві також вказано, що позивач змінює юридичну підставу позову з ст.ст. 387, 388 ЦК України на ст. 1212 ЦК України та зазначає, що володіння спірною квартирою почало вважатись незаконним з вступу у законну силу постанови Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2018 року у справі №755/244/17 про визнання недійсним договору дарування, а відтак строк позовної давності не пропущений. 04.09.2020 року до суду повторно надійшов відзив на позовну заяву відповідача ПН КМНО Пашковець О.В. з аналогічним попередньому відзиву змістом. Протокольною ухвалою суду від 15.09.2020 року позовну заяву від 15.07.2020 року у новій редакції прийнято до розгляду та наданий час для подання відзивів. 13.10.2020 року до суду втретє надійшов відзив на позовну заяву відповідача ПН КМНО Пашковець О.В. з аналогічним попереднім відзивам змістом. Ухвалою суду від 22.10.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ПН КМНО Пашковець О.В. про зміну її процесуального статусу. Ухвалою суду від 22.10.2020 року частково задоволене клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 22.10.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 17.12.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи АТ «УкрСиббанк» про закриття провадження у справі в частині позовних вимог. Ухвалою суду від 17.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про застосування заходів процесуального примусу до відповідача КП КМР «Київське міське бюро технічно інвентаризації». 05.02.2021 року до суду надійшов відзив відповідача ПН КМНО Іванової Л.М. за підписом її представника, зі змісту якого вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що приватний нотаріус з огляду на специфіку своєї діяльності не може бути відповідачем у справі. Нотаріус не є суб`єктом, який порушив право або охоронюваний законом інтерес позивача, оскільки нотаріус не є зацікавленою особою щодо отримання грошей, не є власником майна та грошей. Жодних позовних вимог до нотаріуса не заявлено. 20.09.2005 року нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] . При цьому, при посвідченні вказаного договору нотаріус виконала та дотрималась всіх необхідних вимог чинного законодавства. Звернення позивача з такою позовною заявою є порушенням принципу правової визначеності, оскільки набувач [PERSON] за договором купівлі-продажу протягом останніх 15 років ніс витрати щодо придбання в кредит квартири, її утриманню, ремонту, оздобленню тощо. На прохання сторін договір купівлі-продажу було посвідчено в приміщенні АТ «УкрСиббанк». При посвідчені договору були надані всі необхідні документи, а також нотаріус перевірила відсутність заборон на нерухоме майно та його арешту за даними відповідного державного реєстру. Ухвалою суду від 05.02.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 29.11.2021 року залишено без розгляду клопотання позивача про забезпечення доказів. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що договір дарування квартири укладений нібито його дідом визнаний недійсним, відтак позивач має право на витребування майна та визнання за ним права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Позивач зазначає, що змінив у своєму позові застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України на ст. 1212 ЦК України, аби право на витребування майна з`являлось з часу визнання договору дарування недійсним, адже саме з цього часу виникає кондикційне зобов`язання, тобто не від часу здійснення порушення, а з часу визнання договору недійсним. Саме після рішення суду про визнання договору дарування недійсним, позивач набув право витребування майна. У такому випадку строк позовної давності не пропущений, оскільки договір дарування був визнаний недійсним лише у 2018 році, а позов був поданий у 2020 році, тому позивач просить витребувати на його користь майно, яке йому заповів його дід. Позивач зазначає, що договір дарування був законним поки не був визнаний недійсним за рішенням суду і його позов ґрунтується на положеннях ст. 1212 ЦК України, оскільки ця норма не передбачає строку позовної давності, адже у такому разі підстава позову виникла з рішення апеляційного суду про те, що договір дарування є недійсним. Позивач вказує, що вимушено застосовує положення ст. 1212 ЦК України замість ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки має повне право на повернення майна. Також позивач зазначає, що міг просити суд поновити йому строк позовної давності, однак у цьому випадку судовий розгляд справи затягнувся б. Договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки недійсним є договір дарування, крім того позивач не погоджується із тим, що гроші за договором купівлі-продажу дійсно передавались. На питання суду позивач також повідомив, що частину спадщини у вигляді квартири в м. Лубнах він отримав та вже її продав. Ця квартира була куплена діду особами, які його ошукали стосовно належної йому квартири в м. Києві, начебто як компенсація. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що влітку 2005 року відповідач із своєю дружиною вирішили проживати окремо від матері відповідача у зв`язку із чим вирішили продати належну відповідачу та його матері квартиру і купити дві квартири, для чого звернулись до агенції з нерухомості «Благовіст». За сприяння агенції з нерухомості було продано належну відповідачу та його матері квартиру та придбано дві квартири у зв`язку і чим відповідач був змушений взяти кредит в банку. Викладене підтверджується наявними у справі письмовими доказами. Продавця квартири відповідач не знав, оскільки квартиру для придбання підбирала агенція з нерухомості « Благовіст ». Відповідач є добросовісним набувачем, оскільки наявний договір купівлі-продажу квартири, договір кредиту, який відповідач погасив, та на час посвідчення договору були відсутні будь-які обтяження або заборони стосовно квартири. Представник вказує, що договір купівлі-продажу не скасований, а положення ст. 1212 ЦК України в даному випадку застосовуватись не можуть, адже її положення застосовуються коли відсутній договір, тож позивачем обрано не вірний спосіб захисту. Представник вказує, що позивачем пропущений строк позовної давності і тому мають бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності, адже договір дарування був укладений ще у 2003 році. Відповідач не був знайомий з продавцем [PERSON] , а позивач з цього приводу висловлює лише власні припущення. Також представник посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та зазначає, що з часу набуття відповідачем права власності на квартиру пройшло багато часу і таке втручання у мирне володіння майном є неприпустимим. Про порушення свого права позивач знав ще до 2012 року, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження. Представник відповідача ПН КМНО Іванової Л.М. в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову посилаючись на те, що сплив строк позовної даності, тому суд має застосувати наслідки спливу строку позовної давності, крім того, приватний нотаріус не є належним відповідачем, позовних вимог до нотаріуса не пред`явлено. Нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу відповідно до вимог закону, у приміщенні банку і є неприпустимим через 15 років ініціювати такий спір. Посвідчений нотаріусом договір купівлі-продажу недійсним не визнаний і позивач не був позбавлений можливості просити суд поновити строк позовної давності, однак на власний розсуд цього не зробив. Представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні, у якому представник був присутнім особисто, зазначив, що просить суд прийняти законне та обґрунтоване рішення, а також наголосив, що третьою особою подавались письмові пояснення у яких детально викладена позиція міністерства. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, викликались до суду неодноразово шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку та шляхом розміщення оголошення на офіційному Інтернет-сайті судової влади. Представники відповідачів Київської міської державної адміністрації та КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представники Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, АТ «УкрСиббанк» та ПН КМНО Пашковець О.В. в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання вказаних осіб про розгляд справи без їх участі та без участі їх представників. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть (Т. 1, а.с. 54). Згідно копії свідоцтва про народження, [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої вказаний [PERSON] (Т. 1, а.с. 55). Після реєстрації шлюбу 28.10.1982 року прізвище [PERSON] змінене на « [PERSON] », що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 14.05.2014 року (Т. 1, а.с. 56). [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого вказана [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 57). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, а.с. 58). 25.02.2005 року позивач звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та прохав видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у тому числі стосовно квартири [ADDRESS] (Т. 5, а.с. 54). За матеріалами витребуваної спадкової справи жодні інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органів нотаріату не звертались. В матеріалах справи міститься копія довідки з внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ та копія витягу з Єдиного реєстру заповітів, зі змісту яких вбачається, що за життя 30.10.2004 року [PERSON] був складений заповіт (Т. 5, а.с. 58, 61-62). Згідно постанови про проведення виїмки та протоколу виїмки від 05.08.2010 року, в приміщенні Шістнадцятої державної нотаріальної контори проведено виїмку оригіналу заповіту, посвідченого ПН Німченко О.Є. 30.10.2004 року (Т. 5, а.с. 72-74). За змістом копії заповіту від 30.10.2004 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження згідно якого усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не заходилось і з чого б не складалось, а також все те на що він за законом матиме право, заповів своєму онукові [PERSON] (Т. 5, а.с. 75). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1997 року, вказане свідоцтво видане Відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації та посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] (Т. 1, а.с. 61). Із матеріалів справи вбачається, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2018 року у справі №755/244/17 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасоване, позов [PERSON] задоволений частково, визнаний недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS] від 12 листопада 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком Сергієм Михайловичем. Відмовлено позивачу у частині позовних вимог щодо визнання за ним права власності на вказану квартиру та встановлення факту (Т. 1, а.с. 63-67). У вказаній постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що оспорюваний договір дарування укладено за умови, а саме [PERSON] взяла на себе зобов`язання здійснювати за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також брати участь у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням прибудинкової території. Встановлений судом факт зазначення у договорі дарування умов, а саме взяття відповідачкою [PERSON] зобов`язань, свідчить про відсутність у [PERSON] під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого та помилку дарувальника в правовій природі правочину. Про відсутність у [PERSON] під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачці [PERSON] також свідчать встановлені судом обставини, які підтверджуються письмовими доказами, що [PERSON] , людина похилого віку, після укладення договору дарування залишився проживати у спірній квартирі, яка була його єдиним житлом, та особисто ніс витрати по її утриманню. З метою отримання коштів, частину квартири тимчасово здавав в оренду. У простому письмовому розпорядженні [PERSON] не визнав безоплатного переходу у власність [PERSON] квартири та висловив свою волю на перехід цієї квартири у спадок онуку [PERSON] . [PERSON] після укладення договору в квартиру не вселялася, витрат по її утриманню не несла. Матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] був юридично обізнаний щодо правової природи укладеного правочину. Разом з тим, нотаріус, посвідчуючи договір дарування, мав би роз`яснити дарувальнику, що укладення такого договору під умовою не допускається. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру, то вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в 2004 році [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] , який помер через декілька днів після отримання квартири в дарунок. Після смерті [PERSON] квартиру в спадщину отримала його дружина [PERSON] , яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2005 відчужила квартиру [PERSON] . Оскільки спірна квартира належить [PERSON] на підставі правочину, укладеного після 1 січня 2005 року, то застосуванню підлягають норми ЦК України. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - кв. [ADDRESS] від 09.01.2020 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON] 15.03.2012 року на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2005 року. Також міститься інформація про реєстрацію обтяження квартири іпотекою 08.02.2006 року на підставі договору іпотеки з АТ «УкрСиббанк» від 12.09.2005 року та припинення іпотеки 24.10.2019 року (Т. 1, а.с. 68-70). Згідно наявних в матеріалах справи копій простих письмових розпоряджень відносно спадкування належної [PERSON] квартири: « Я , [PERSON] перебуваючи в ясній пам`яті та здоровому глузді, даю роз`яснення стосовно спадкування моєї квартири за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2003 року я склав заповіт стосовно всього мого майна (включаючи квартиру), на мого онука [PERSON] , який і так є моїм спадкоємцем за законом. Будучі впевненим у тому, що жодні наступні дії відносно квартири не можуть змінити заповіту, я вчинив у зв`язку з хворобою не обдуманий вчинок. На Березняківському ринку до мене підійшла невідома жінка та забажала орендувати в мене частину квартири. Пояснювала це тим, що вона приїхала з м. Москва і має намір займатись підприємницькою діяльністю. Вона кілька разів заходила до мене і в кінці кінців запропонувала підписати якісь документи, які я і підписав. Однак після підписання документів ця жінка до мене так і не вселилась. У суть підписаних мною документів я не заглиблювався, та й не міг заглиблюватись, оскільки в той час в мене було загострення хвороби - атеросклероз головного мозку. Крім того, я був радий отримати хоч якийсь дохід, адже не за довго до цього переніс інфаркт-міокарда і витратився на ліки при своїй невеликій пенсії. Враховуючи викладене, у випадку пред`явлення прав на мою квартиру після моєї смерті на підставі підписаних мною документів вважати, що ці документи є недійсними, оскільки отримані обманним шляхом. Вважати дійсним раніше складений та підписаний мною заповіт на мого онука [PERSON] . 23.08.2004 р. [PERSON] » (Т. 1, а.с. 105-106). 12.11.2003 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованою, був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 107). 16.08.2004 року між [PERSON] , як дарувальницею, та [PERSON] , як обдарованим, був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 108, Т. 5, а.с. 2). Після смерті [INFO] [PERSON] , право власності на спірну квартиру у порядку спадкування перейшло до [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2005 року (Т. 5, а.с. 108). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2005 року у справі №1-468/05 до [PERSON] , який вчинив суспільно-небезпечні діяння, передбачені ст.ст. 185, ч. 1, 15 ч. 3 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (Т. 1, а.с. 109-114). Постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 07.10.2011 року закрито кримінальну справу №54-1569 за фактом шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яка була порушена за заявою [PERSON] , що був представником за довіреністю [PERSON] та оформлюючи спадкові права довірителя після смерті [PERSON] виявив інформацію про те, що кв. [ADDRESS] вже належить іншим особам, а не померлому [PERSON] . Мотивуючи постанову про закриття кримінальної справи слідчий послався на наявність експертних висновків зокрема про те, що [PERSON] під час укладення договору дарування від 12.11.2003 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними та саме його підпис міститься у цьому договорі (Т. 1, а.с. 115-119). За змістом повідомлення слідчого від 31.12.2015 року на адресу [PERSON] , останньому було повідомлено про задоволення його клопотання стосовно визнання [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №12013110060002341 (Т. 1, а.с. 120). Зі змісту повідомлення Київської місцевої прокуратури №4 від 07.04.2017 року на ім`я [PERSON] вбачається, що останньому було повідомлено, зокрема, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12013110060002341 від 15.03.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1, а.с. 121). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2016 року, на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем кв. [ADDRESS] гр. [PERSON] , померлого [INFO] , є його онук [PERSON] , мати якого - [PERSON] , померла [INFO] (Т. 1, а.с. 122, Т. 5, а.с. 103). Право власності за вказаним свідоцтвом про право на спадщину за законом було зареєстроване у встановленому законом порядку 19.02.2016 року та в подальшому право власності на зазначену вище квартиру за [PERSON] припинене 10.11.2017 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] від 22.04.2019 року (Т. 1, а.с. 123-124). Поряд із цим, постановою державного нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 24.12.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] , що залишилась після смерті його дідуся - [PERSON] , померлого [INFO] . Нотаріус послався на те, що розглянувши заяву [PERSON] від 25.02.2005 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] , в процесі здійснення дій по виявленню майна померлого встановлено, що зазначена квартира належить на праві власності іншій особі, тож право власності померлого на вказану квартиру відсутнє (Т. 1, а.с. 125). Заперечуючи проти позовних вимог відповідач [PERSON] надав суду копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 19.08.2005 року між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем (Т. 3, а.с. 121-122). Також до відзиву відповідача долучені копії свідоцтв виданих агентством нерухомості «Благовіст» на ім`я [PERSON] [NUMBER], [NUMBER] про те, що ним придбані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] за сприяння Агентства «Благовіст» (Т. 3, а.с. 123-124). Згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2005 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, покупець придбав квартиру [ADDRESS] . В договорі вказано, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 300000,00 грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 300000,00 грн., та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. Факт відсутності заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом цього договору, підтверджується довідкою, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2005 року (Т. 3, а.с. 125-127, Т. 5, а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту на суму 48899,00 доларів США з цільовим призначенням: на придбання квартири [ADDRESS] (Т. 3, а.с. 134-142). У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту, 12.09.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (Т. 3, а.с. 128-131). А також, у забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту між банком та позичальником і поручителем 12.09.2005 року був укладений договір поруки, за яким поручителем виступила [PERSON] (Т. 3, а.с. 132-133). За змістом повідомлення АТ «УкрСиббанк» на адресу [PERSON] від 29.12.2011 року, банк повідомив позичальника про прийняття рішення про анулювання кредитної заборгованості позичальника (Т. 3, а.с. 143). Згідно листа АТ «УкрСиббанк» на адресу ПН КМНО Іванової Л.М. від 29.12.2011 року, банк просив нотаріуса виключити з державного реєстру іпотек та зняти заборону відчуження з квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] у зв`язку з виконанням ним зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором та припиненням дії договору іпотеки (Т. 3, а.с. 144). На підтвердження сплати кредитних коштів, отриманих для придбання спірної квартири, відповідач [PERSON] додав до свого відзиву на позовну заяву копії квитанцій про здійснені ним плати по договору кредиту, а також надав копію виписки по кредитному договору (Т. 3, 145-156, Т. 4, а.с. 120-126). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15, Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. При цьому необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому частина друга цієї статті визначає, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Отже, згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Таким чином, цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Отже, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, однією з підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об`єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване. У даному випадку спірна квартира вибула з володіння власника на підставі недійсного договору дарування, а тому вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею. Отже, оскільки майно вибуло з володіння власника поза його волею, договір дарування квартири визнаний судом недійсним і на теперішній час квартира належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, а позивач є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , за таких умов наявні підстави для застосування положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, адже до позивача як спадкоємця [PERSON] перейшли усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, у тому числі і право вимоги щодо витребування майна, а тому позивач має право на захист порушених прав. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Стосовно питання добросовісності набуття нерухомого майна, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі №922/3537/17 вказано: «37. Водночас відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 38. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 39. Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України), то вона презюмується. Отже, фактично за змістом пункту 6 частини першої статті 3 та частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. При цьому важливим є те, що для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача. У суду відсутні будь-які підстави для наявності сумніву про те, що [PERSON] набуваючи у власність кв. [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, міг діяти недобросовісно, адже майно придбане за відплатним договором за ціною 300000,00 грн., розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, будь-яких родинних відносин або дружніх стосунків між продавцем та покупцем судом не встановлено, квартира придбана у продавця який на час відчуження мав на неї право власності, а наявність обтяжень була перевірена нотаріусом. Крім того, на добросовісність набуття вказує наявність договору кредиту із цільовим приначенням для купівлі саме цієї квартири та фактична передача її в іпотеку банку, а також факт виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань та припинення іпотеки майна. Також суд вважає, що на добросовісність набуття вказує той факт, що спірна квартира придбана відповідачем за сприяння агенції з нерухормості, тож відповідне свідчить про відсутність між покупцем та продавцем відносин знайомства до здійснення дій з відчудження квартири. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем фактичними даними не підтверджені та будуються на його власних припущеннях. Поряд із цим суд дійшов висновку, що у задоволенні позову має бути відмовлено з підстав пропущення строку позовної давності, з огляду на наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків та установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Зазначений у ст. 257 ЦК України трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або могла довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (відповідний висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справах № 908/296/15-г та № 916/1837/18). Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Слід зазначити, що закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Сторонами відповідачів [PERSON] та ПН КМНО Іванової Л.М. заявлені клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Із матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивач дізнався ще у 2005 році, а станом на 2011 рік йому було відомо і про особу теперішнього власника спірного майна, натомість із позовом про витребування майна позивач звернувся до суду 24.02.2020 року. Крім того, навіть із часу коли позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування і визнання за ним права вланості (29.12.2016 року, як про це зазначено у постанові суду апеляційної інстанції), та на власний розсуд у цьому позові не заявив вимог про витребування майна, строк позовної давності на час фактичного подання позову про витребування майна сплив. Слід зазначити, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання, враховуючи також презумпцію цивільного права про те, що власність зобов`язує. Особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У своїй постанові від 20.05.2020 року по справі №686/2073/17-ц Верховний Суд зазначив: «Таким чином, Верховний Суд, застосовуючи аксіому ubi emolumentum, ibi onus - де користь, там і тягар (права потребують обов`язків), дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач знехтував своїми правами та обов`язками стосовно квартири, що призвело до її втрати». При цьому, слід зазначити, що позивач не звертався до суду з питанням визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та вважає, що такий строк ним не пропущений, оскільки він мав відліковуватись від дати ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про визнання договору дарування недійсним. Натомість, порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16, у постанові Верховного Суду від 09.04.2020 року у справі №10/Б-743. За наведених обставин безпідставними є посилання позивача на те, що строк позовної давності має відраховуватись від дати прийняття судом рішення про визнання недійсним договору дарування. Приймаючи рішення у справі суд також виходить з того, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц). Отже, переривання позовної давності щодо вимог про витребування майна шляхом подання позивачем у 2016 році позову про визнання недійсним договору дарування, встановлення факту та визнання за ним права власності, не відбулось. Позивач вказує, що захист його порушених прав має відбуватись на підставі положеня ст. 1212 ЦК України. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України і статтею 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Поряд із цим слід зазничити, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зі змісту статті 1212 ЦК України вбачається, що ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Коли річ, що була предметом продажу, перебуваючи в чужому володінні, змінилася, була перероблена чи знищена, тобто не існує в натурі на момент подання позову, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності за гл. 83 ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються й у випадку продажу речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Кондикція є універсальним самостійним способом захисту суб`єктивного цивільного права та дієвим засобом впливу на незаконного набувача. Норми, що регулюють кондикційні зобов`язання, можуть субсидіарно застосовуватися до відносин про витребування майна з чужого незаконного володіння лише в тому випадку, якщо не достатньо підстав для пред`явлення віндикаційного позову. Конкуренція між кондикційним та віндикаційним позов не допускається. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задовленні вимог позивача про витребування спірної квартири від відповідача [PERSON] на його користь, не підлягає і до задоволення вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку спадкування. Також суд звертає увагу, що у цій справі належним відповідачем є саме відповідач [PERSON] , а інші особи залучені позивачем до участі у справі в якості відповідачів належними відповідачами не є. Суд вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed