Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

у червні 2020 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у якому просив зобов`язати відповідача повернути до Голосіївського районного суду міста Києва виконавчий лист №2-1642/08 від 16.04.2008 року та винести постанову про закінчення виконавчого провадження і зняття арешту, накладеного на легкові автомобілі позивача ЗАЗ -110206 «Таврія» 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та «Пежо - 405», 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , яку надіслати до Національної поліції України для зняття заборони, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 500,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.04.2008 року Голосіївським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист №2-1642/08 про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ СК «Українська страхова група» коштів у сумі 7 661,16 грн. Вказує, що 25.11.2008 року виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрите виконавче провадження №10200202 та постановлено накласти арешт на легкові автомобілі позивача ЗАЗ - 110206 «Таврія» 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та «Пежо - 405», 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач зазначає, що при виконанні своїх обов`язків державний виконавець грубо порушив вимоги ч.1 ст.28 та п.п.1-4 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим поштовим відправленням і державний виконавець зобов`язаний не лише направити цей і документ, а і установити факт його отримання (Постанова Верховного Суду України № 554/13475/15-ц від 31.07.2019) Однак, як стверджує позивач, державний виконавець не переконався у цьому, а позивач, з нез`ясованих причин, її не отримав. Своїми діями державний виконавець порушив вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» і, як наслідок, позбавив позивача можливості своєчасно реагувати на порушення його права та відповідний захист. Пізніше, як зазначає позивач, державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа Страховій компанії, однак, позивач не отримав цього документа, а тому і не знав про арешт його транспортних засобів. Позивач посилається на те, що не може здійснити продаж свого автомобіля, оскільки автомобіль перебуває під арештом. Вважає, що відповідач своєю бездіяльністю та протиправною поведінкою позбавив власника права на володіння та користування своєю власністю та зазначає, що йому була спричинена моральна шкода у розмірі 1 500,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Позивач та його представник в ході розгляду справи підтримали заявлені вимоги і обґрунтування позову, просили суд позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що дії державного виконавця в ході виконавчого провадження були неправомірними, що завдало шкоди позивачу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки від 18.06.2019 року про виконавче провадження №10200202, Голосіївським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист від 16.04.2008 року №2-1642/08, який надійшов до державного виконавця Голосіївського РВДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві 24.11.2008 року. У вказаному виконавчому провадженні здійснювалось стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ СК «Українська страхова група» у розмірі 7 661,16 грн. Одночасно судом встановлено, що 30.10.2009 року державним виконавцем було повернено виконавчий документ стягувачу. Вищевказана інформація також відображена у листі ГТУЮ у м. Києві Голосіївського РВДВС міста Київ №18317/16 від 10.09.2019 року. На виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 27.04.2021 року відповідачем направлено на адресу суду належним чином завірені постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.11.2008 року та постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.10.2009 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, не ставить вимог, які пов`язані з визнанням права власності, а фактично оскаржує дії державного виконавця в ході проведення виконавчих дій, а т.ч. накладення арешту на майно з метою забезпечення виконання судового рішення, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку законом передбачає інший порядок, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, заданої діями державного виконавця щодо неправомірного відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини". Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від від 21.12.2018 р. у справі справи № 920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В порушення вимог ст.81 ЦПК України позивач не надав суду доказу на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed