Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням -квартирою за [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником даної квартири, яка належить йому на підставі договору дарування, посвідченого 10.08.1995 року. Разом із ним зареєстрована колишня дружина [PERSON] . Відповідно до рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07.02.2017 шлюб між ними розірваний. З грудня 2016 року вона фактично в квартирі не мешкає. Речей її в квартирі не має, місце її знаходження йому не відоме. Відповідач не проживає у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою спірної квартири та її відсутність за місцем проживання порушує право власності позивача. 24.12.2021 року відповідачем та її представником адвокатом Майсак В.О. наданий відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2002 по 07.02.2017. За час перебування у шлюбі відповідач була зареєстрована в спірній квартирі. Після розлучення позивач почав чинити перешкоди у користуванні квартирою - змінив замки вхідних дверей, до квартири не впускав. [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявою про притягнення [PERSON] до відповідальності, але отримувала відмову у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. У вказаній квартирі залишились її особисті речі, вона бажає продовжувати проживати в ній, нести витрати на проживання доки не придбає особисте житло. Крім того, 14.12.2017 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення її у зазначену квартиру. Постановою Верховного Суду від 28.05.2020 за касаційною скаргою [PERSON] рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14.12.2017 та постанова апеляційного Запорізького суду від 23.04.2018 залишена без змін. Крім того, постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.01.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] здійснено поділ майна, яке до тепер знаходиться в спірній квартирі. Також зазначає, що відповідач є інвалідом 2 групи, інвалідність встановлена безстроково. 06.01.2022 позивачем [PERSON] подано заперечення на відзив зі змісту якого вбачається, що згідно Постанови Верховного суду від 28.05.2020 суд посилається на ст. 405 ЦК відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Постанова апеляційного суду винесена 23.04.2018. Таким чином рішення суду по цій справі набуло чинності в квітні 2018 року. Виконавче провадження по цій справі закрито 11.10.2018, в квартирі [PERSON] не мешкала з власної ініціативи. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в жовтні 2021 року, отже з часу закінчення виконавчого провадження пройшло вже більше трьох років. Що свідчить про те, що відповідачка втратила інтерес до фактичного проживання в квартирі. Вважає, що [PERSON] зловживає своїм становищем колишнього члена його сім`ї, свідомо не бажає зніматися з реєстрації місця проживання. Зазначає, що в квартирі майна [PERSON] не має, оскільки вона його забрала. На підставі викладеного просить суд задовольнити його позов в повному обсязі. 11.01.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Майсак В.О. надано заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, що позивачем пропущений строк для надання відповіді на відзив, встановлений ухвалою суду від 03.11.2021 по даній справі, а тому він не може бути прийнятий судом до уваги. Крім цього вказала, у вказаній квартирі залишились особисті речі відповідачки та вона бажає проживати в ній, нести відповідні витрати на проживання доки не придбає особисте житло, всі кошти, які вона заощадила під час спільного проживання з відповідачем, вона віддавала [PERSON] . Речі [PERSON] дотепер знаходяться в квартирі [ADDRESS] та їй не повернуті. За таких обставин не вбачається підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] . Позивач у судовому засіданні заяву підтримав, просив задовільнити. Зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі до 2017 року. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідачка постійно перебувала на заробітках в м. Москва РФ та фактично по пів року не проживала в спірній квартирі. Жодних речей відповідачки в спірній квартирі немає, оскільки після поділу майна вона їх вивезла, в тому числі зняла двері. На сьогоднішній день він проживає з іншою жінкою та має намір продати вказану квартиру та купити будинок в селі. Також пояснив, що він один несе всі витрати по утриманню квартири. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви, зазначила, що вважає, що має право проживати у вказаній квартирі та рішення про її вселення повинно бути виконане. Підставою для такого проживання вона вважає те, що вона тривалий час заробляла грошові кошти в м. Москва РФ, на вказані кошти у квартирі було зроблено ремонт. А коли вона повернулась із заробітків у 2016 році [PERSON] вже проживав з іншою жінкою в спірній квартирі, та вона зрозуміла що там їй немає місця. Також пояснила, що в квартирі залишились її 4 пальто. Вказала, що позивач не пускає її до квартири, останній раз вона зверталась до поліції в 2020 році. Крім того в судовому засіданні відповідачка пояснила, що з 2017 року вона з позивачем не пов`язана спільним побутом, разом не проживають, витрат на утримання спірної квартири вона не несе. Представник відповідача- адвокат Майсак В.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири за [ADDRESS] . Право власності на квартиру він набув на підставі договору дарування від 10.08.1995, реєстровий № 1-40 (а.с. 6-7). Позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2005 по 07.02.2017. Відповідачка [PERSON] вселилася у спірну квартиру зі згоди позивача - власника житла та проживала у ньому як член його сім`ї, дружина. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 07.02.2017. Рішення набрало законної сили (а.с. 8). Вказані обставини не оспорюються сторонами. Відповідно до довідок: адміністратора відділу реєстрації Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Токмацької міської ради за № 3486/13/19 від 22.10.2021 та КП «Управляюча компанія «Контакт» ТМР за № 2535 від 25.10.2021, за адресою [ADDRESS] зареєстровано три повнолітні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). 14.12.2017 рішенням Токмацького районного суду Запорізької області, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23.04.2018 у справі № 328/2111/17 було задоволено позов відповідачки: усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення її у зазначену квартиру, що підтверджується Постановою ВС від 28.05.2020 (а.с. 35-38). Сторони визнали ці обставини та не наполягали на витребуванні та дослідженні вказаних судових рішень першої та апеляційної інстанції. Крім того, до заперечення на відзив позивачем було надано постанову про закінчення виконавчого провадження № 56702228 від 11.10.2018, відповідно до якої 28.09.2018 року стягувача, тобто відповідача у справі [PERSON] , вселено за адресою [ADDRESS] згідно рішення суду, про що складено відповідний акт державного виконавця. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 328/2111/17 від 20.06.2018 було закінчене на підставі п.9 ч. 1 ст. 39, ст.. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 58-59). Вказана постанова сторонами не оскаржувалась. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Таким чином, 11.10.2018 рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14.12.2017 яким усунуто перешкоди [PERSON] в користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення її у зазначену квартиру було виконане. Як пояснив позивач 11.10.2018, він в присутності державного виконавця віддав відповідачці ключі від спірної квартири, отримавши їх відповідачка відразу ж пішла та більше до квартири не приходила. Доказів того, що в квартирі позивача перебувають речі відповідачки, 4 пальто, як пояснила відповідачка, суду не надано. Позивач заперечував що в квартирі перебувають речі відповідача. Відповідно до наданих звернень відповідачки до поліції слід зазначити наступне. З висновку за зверненням [PERSON] від 06.10.2017, вбачається, що остання не могла попасти до спірної квартири для того, щоб забрати свої речі, а не для вселення та проживання. (50-51). З висновку за зверненням [PERSON] від 11.12.2017 вбачається, що остання зверталась до правоохоронних органів 10.12.2017 з приводу того що її колишній чоловік не віддає її речі, а не з приводу неможливості вселення та проживання у спірній квартирі. При цьому з пояснень відповідачки, відповідно до вказаного висновку, вона не виявила свої речі при огляді квартири, що свідчить про те що відповідачка мала доступ до спірної квартири (а.с. 48-49). З висновку за зверненням [PERSON] від 20.02.2018 вбачається, що остання зверталась до правоохоронних органів 19.02.2018 з приводу того що її колишній чоловік забрав її телевізор, а не з приводу неможливості вселення та проживання у спірній квартирі (а.с. 44-45). З доповідної записки, щодо розгляду звернення [PERSON] від 23.10.2018, в якому вона повідомляла про конфлікт з колишнім чоловіком, який не пустив її до спірної квартири, вбачається, що [PERSON] повідомив «що після того як відповідачка в присутності представника юстиції вселилась до квартири, вона більше не з`являлась. Де вона мешкає йому невідомо. Проживати в квартирі він їй не забороняв». Свідків конфлікту не було (46-47). З доповідної записки, щодо розгляду звернення [PERSON] від 07.07.2020, в якому вона повідомляла, що спірна квартира належить їй, а колишній чоловік її не впускає, вбачається, що відповідач взагалі не надавав жодних письмових пояснень. В судовому засіданні позивач наполягав, що після того як відповідачка в присутності представника юстиції вселилась до квартири, вона більше не з`являлась. З вказаної записки не вбачається свідків конфлікту (а.с. 43). Таким чином, з наданих документів вбачається, що відповідачка зверталась до правоохоронних органів щодо майна, яке залишилось у квартирі. Жодних свідків щодо відмови позивача у її допуску до квартири для проживання встановлено не було. Пояснення відповідачки, що вона не мала ключів від спірної квартири, спростовуються постановою про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з її вселенням до квартири та поясненнями позивача, що він віддав їй ключі від спірної квартири в присутності державного виконавця, проте вона жодного разу до спірної квартири не з`являлась. Жодних доказів зворотнього суду не надано, клопотань про допит свідків сторонами не заявлено. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). У спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У даному випадку спір виник між позивачем з приводу користування належною йому на праві особистої приватної власності квартирою та відповідачкою після припинення шлюбу. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обґрунтовуючи позов, позивач у судовому засіданні посилався на те, що реєстрація відповідачки у спірній квартирі перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним майно, оскільки він має намір продати квартиру та придбати житловий будинок. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, що вона підтвердила в судовому засіданні її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 жовтня 2019 року в справі № 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, спільного господарства не ведеться, відповідачка [PERSON] не несе витрат на утримання, належної позивачу квартири, тобто вона перестали бути членом сім`ї позивача. Отже, право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи звільнення відповідача від сплати судового збору (інвалідність 2 групи) судовий збір на користь позивача [PERSON] у сумі 908,00 гривень необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved