Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

[PERSON] 17 серпня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 4/5 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. Позов мотивований тим, що 26 вересня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від сумісного шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано. На момент укладення шлюбу позивачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 лютого 2015 року. 22 серпня 2018 року позивач задля купівлі більшої квартири продав належну йому квартиру [ADDRESS] , вартість продажу якої була 376181,00 грн. Того ж дня, 22 серпня 2018 року позивач придбав квартиру, уклавши договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Придбання вказаної квартири вчинено за 597517,00 грн. Після продажу однокімнатної квартири, що була особистою власністю позивача, останнім було отримано 376181,00 грн., які стали основною частиною грошових коштів при купівлі трикімнатної квартири та були його особистою власністю. Вартість трикімнатної квартири була 597517,00 грн. Таким чином, подружжя додало для придбання даної квартири спільні кошти в розмірі 221336,00 грн. Частка грошових коштів, затрачених подружжям для придбання спірної квартири складає 221336,00 грн., а відтак частка відповідача у даній квартирі дорівнює 110669,00 грн., що в свою чергу дорівнює 110669,00 грн., що в свою дорівнює 1/5 часток квартири. 4/5 часток квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 30 листопада 2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Відповідач у відзиві на позов, позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивач ніколи не звертався до неї з пропозицією щодо поділу квартири [ADDRESS] , тому позов є безпідставним та передчасним. Позивач у відповіді на відзив, посилаючись на необґрунтованість відзиву, просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гонцова Є.Д. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 26 вересня 2015 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Від сумісного шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12-13). Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Буцьких О.О. за реєстровим № 234 (а.с. 14). 22 серпня 2018 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за реєстровим № 1628, здійснив продаж належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] за 376181,00 грн. (а.с. 17). Також 22 серпня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за реєстровим № 1629, відповідно до якого продаж вказаної квартири здійснено за 597517,00 грн. (а.с. 15). Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 серпня 2018 року за № 27596662 (а.с. 16). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відтак, суд дійшов висновку що позивачем спростована презумпція спільного майна подружжя, оскільки позивачем на придбання вказаної квартири витрачені особисті кошти в розмірі 376181,00 грн., отримані від продажу належної позивачу квартири [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем витрачено на придбання квартири [ADDRESS] грошові кошти в розмірі 486849,00 грн.: 376181,00 грн. (особисті кошти) + 110668,00 грн. (половина спільних коштів (221336,00 грн. : 2 = 110668,00 грн.)) = 486849,00 грн., що становить 4/5 частин від вартості спірної квартири, тому наявні підстави для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 4/5 частини квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5975,20 грн. (а.с. 1), його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5975,20 грн. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів [PERSON] та ведення даної справи в суді першої інстанції здійснювала адвокат Гонцова Є.Д. З акту наданих послуг від 08 листопада 2021 року вбачається, що загальна вартість робіт (послуг) адвоката склала 10000,00 грн. (а.с. 57), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved