Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Київської обласної прокуратури (далі - відповідач-1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКСУ), в якому просить стягнути з відповідача-2 за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, на користь позивача 1 353 000 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 12.09.2014 року в рамках кримінального провадження № 42014110000000224 від 11.06.2014 року йому здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 23.10.2014 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області про застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. 01.12.2014 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області про відсторонення [PERSON] від посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Святошин» Київської митниці Міндоходів України. 12.12.2014 року в рамках кримінального провадження № 42014110000000224 від 11.06.2014 року [PERSON] здійснено повідомлення про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України. У період з 14.01.2015 року по 26.01.2015 року на інтернет-сайтах було розміщено публікації «Чиновник Київської митниці обікрав державу на 26 мільйонів», «На Київщині судитимуть митників, які завдали державі шкоди на 26 мільйонів», внаслідок чого позивач відчував постійний моральний тиск на роботі та у повсякденному житті, оскільки відчував постійний негатив до своєї особи з боку оточуючих. Вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2016 року у справі № 371/1252/15-к [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.08.2016 року у справі № 371/1252/15-к апеляційну скаргу прокурора першого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Київської області задоволено, вирок Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2016 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.05.2017 року задоволено подання в.о. голови Миронівського районного суду Київської області та передано кримінальне провадження № 371/1252/15-к на розгляд до Кагарлицького районного суду Київської області. Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року у справі № 371/1252/15-к [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 року у справі № 371/1252/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року залишено без змін. Позивач вважає, що такі дії правоохоронного органу щодо надто тривалого незаконного кримінального переслідування та намагання притягнути його до кримінальної відповідальності дискредитували позивача як державного службовця в очах колег та керівництва Державної митної служби України, принизили його авторитет, честь, гідність та ділову репутацію, чим завдали позивачу значні душевні страждання; позивач був позбавлений можливості просування кар`єрними сходами та отримати вище спеціальне звання, що передбачало збільшення заробітної плати, або бути призначеним на вищу чи іншу керівну посаду. Позивач зазначає, що незаконно перебував під слідством з 11.06.2014 року (дата внесення відомостей до ЄРДР за ч. 2 ст. 364 КК України) по 16.09.2020 року (дата набрання законної сили вироком суду) та судом, що загалом складає 6 років 3 місяці 5 днів, а відтак, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків, приниження його честі, гідності та ділової репутації тощо. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі трьох мінімальних заробітних плат на час розгляду справи судом за кожен місяць незаконного кримінального переслідування, навівши такий розрахунок: 6 000 грн. х 3 х 75 місяців = 1 350 000 грн. За кожен день розмір відшкодування моральної шкоди становить 18 000 : 30 = 600 грн., а за 5 днів - 600 грн. х 5 днів = 3 000 грн. Відтак, загальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить 1 353 000 грн. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), ст. 23, ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської обласної прокуратури, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, та призначено підготовче засідання у справі на 06.07.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.07.2021 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 30.08.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2021 року відкладено підготовче засідання на 11.10.2021 року. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 11.06.2021 року, відповідач-1 просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивачем не наведено доводів на підтвердження моральних страждань, інших негативних явищ, переживань тощо; не враховано, що кримінальне провадження більшість строку перебувало у провадженні судів, що спростовує доводи про заподіяння шкоди лише органами досудового розслідування та прокуратури; у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо позивача не здійснювались незаконні дії щодо обшуку, виїмки, накладення арешту на майно, відсторонення від посади тощо; позивач безпідставно завищив суму стягнення у порівнянні з мінімальним розміром, визначеним у ч. 3 ст. 13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, період, за який можливе обрахування моральної шкоди, має визначатись з дня вручення повідомлення про підозру - 18.09.2014 року. Заявлені позивачем вимоги більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум розміру моральної шкоди до відшкодування. У відповіді на відзив на позовну заяву відповідача-1, яка надійшла до суду 22.06.2021 року, позивач просив доводи відзиву залишити без уваги та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідь на відзив на позовну заяву обґрунтована тим, що відповідач-1 у відзиві намагається перекласти провину з працівників обласної прокуратури, які проводили досудове слідство та здійснювали процесуальне керівництво у кримінальній справі щодо позивача, на суди. Позивач детально обґрунтував позицію щодо розміру завданої йому моральної шкоди у позовній заяві. При визначенні розміру моральної шкоди законодавство не визначає максимальної межі. Крім того, до спірних правовідносин не застосовується Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VІІ, оскільки відшкодування моральної шкоди не є посадовим окладом позивача, заробітною платою чи іншою виплатою. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 11.06.2021 року, відповідач-2 просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та розглядати справу за відсутності представника ДКСУ. Відзив обґрунтований тим, що вимоги позивача до відповідача-2 є безпідставними, оскільки ДКСУ жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачу не завдала. Крім того, позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування, не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Також, відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 2 027 грн. У відповіді на відзив на позовну заяву відповідача-2, яка надійшла до суду 07.08.2021 року, позивач просив взяти цю відповідь до уваги, а доводи відзиву залишити без уваги та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідь на відзив на позовну заяву обґрунтована тим, що законодавство не визначає максимальної межі при визначенні розміру моральної шкоди, а моральну шкоду в розмірі 1 353 000 грн. позивач обґрунтував у позовній заяві, при цьому згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі № 1-36/2001 відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні державні органи. Крім того, до спірних правовідносин не застосовується Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VІІ, оскільки відшкодування моральної шкоди не є посадовим окладом позивача, заробітною платою чи іншою виплатою. 17.08.2021 року представник позивача подав до суду заяву про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів щодо понесення позивачем судових витрат та стягнення судових витрат з відповідачів. У заяві представник позивача повідомив, що позивач поніс судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 17 706 грн., що підтверджується квитанцією від 26.07.2021 року № 0.0.2210281027.1, та додав в якості доказів понесених витрат копії розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу від 19.07.2021 року, акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданої правничої допомоги адвокатом), рахунок-фактуру № 019 від 19.07.2021 року, квитанцію від 26.07.2021 року № 0.0.2210281027.1. Крім того, у зазначеній заяві представник позивача просить стягнути з відповідачів на користь позивача супутні та необхідні витрати на оплату комісії банку, яка становить 177,06 грн., що підтверджується квитанцією від 26.07.2021 року № 0.0.2210281027.2, копія якої додається. 04.10.2021 року відповідач-1 подав до суду заперечення на заяву про стягнення судових витрат, у яких зазначає, що позивачем безпідставно заявлено про стягнення витрат на правову допомогу, які належним чином документально не підтверджені; загальна вартість виконаних робіт є завищеною та неспівмірною зі складністю справи та обсягом виконаних робіт; відсутні докази оприбуткування адвокатом сплачених витрат на правничу допомогу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської обласної прокуратури, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 17.01.2022 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволені позову та заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з підстав, указаних у відзиві на позов та у запереченнях на заяву про стягнення судових витрат. Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив слухати справу за його відсутності. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно копії витягу з кримінального провадження № 42014110000000224 11.06.2014 року Прокуратурою Київської області внесено відомості до ЄРДР за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. 12.09.2014 року Слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області за погодженням зі старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2014 року відмовлено в задоволенні клопотання Слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області, погодженого з прокурором прокуратури Київської області, про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту до підозрюваного [PERSON] та застосовано до підозрюваного запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого прокуратури Київської області про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно [PERSON] . Згідно копії витягу з кримінального провадження № 42014110000000426 09.12.2014 року Прокуратурою Київської області внесено відомості до ЄРДР за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. 12.09.2014 року Слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області за погодженням зі старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області здійснено повідомлено [PERSON] про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 27.01.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.03.2015 року, обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, повернуто прокурору для усунення недоліків. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 29.07.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.03.2015 року, обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42014110000000224 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, повернуто прокурору. Вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2016 року у справі № 371/1252/15-к [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, та виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.08.2016 року у справі № 371/1252/15-к апеляційну скаргу прокурора першого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Київської області задоволено, вирок Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2016 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.05.2017 року задоволено подання в.о. голови Миронівського районного суду Київської області та передано кримінальне провадження № 371/1252/15-к на розгляд до Кагарлицького районного суду Київської області. Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року у справі № 371/1252/15-к [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, та виправдано. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 року у справі № 371/1252/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року залишено без змін. З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на ст. 1176 ЦК України, Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури. У ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню відповідно до положень цього Закону. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, у випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі, й відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, цим Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. З огляду на зазначені положення Закону № 266/94-ВР, [PERSON] має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок дій правоохоронного органу з надто тривалого незаконного кримінального переслідування та намагання притягнути його до кримінальної відповідальності, які дискредитували позивача як державного службовця в очах колег та керівництва Державної митної служби України, принизили його авторитет, честь, гідність та ділову репутацію, позивачу завдано значні душевні страждання; тривале незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством протягом більше 6 років мало для позивача не лише психотравмуючі наслідки, а й матеріальні, оскільки позивач був позбавлений можливості просування кар`єрними сходами та отримати вище спеціальне звання, що передбачало збільшення заробітної плати, або бути призначеним на вищу чи іншу керівну посаду. При цьому, під час незаконного кримінального переслідування у період з 14.01.2015 року по 26.01.2015 року на інтернет-сайтах було розміщено публікації з інформацією щодо позивача з назвою «Чиновник Київської митниці обікрав державу на 26 мільйонів», «На Київщині судитимуть митників, які завдали державі шкоди на 26 мільйонів», внаслідок чого позивач відчував постійний моральний тиск на роботі та у повсякденному житті, оскільки відчував постійний негатив до своєї особи з боку оточуючих. На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 1 353 000 грн. моральної шкоди. Судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме, негативні наслідки, які продовжувалися для позивача внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування, оскільки позивач перебував під досудовим слідством та судом протягом більше 6 років і за вказаний період перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого, і в судовому порядку він змушений доводити свою невинність, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Сам по собі факт винесення виправдувального вироку відносно позивача надає йому право на відшкодування моральної шкоди в силу вимог Закону № 266/94-ВР у мінімально визначеному розмірі. Максимальний розмір відшкодування указаної шкоди законом не установлений, однак має визначатися компетентним органом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням при цьому вимог розумності та справедливості. Дослідивши наявні матеріали справи, зокрема, вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року у справі № 371/1252/15-к, яким [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності у діянні позивача складу кримінального правопорушення, оскільки надані стороною обвинувачення та зібрані судом під час судового слухання кримінального провадження докази не підтвердили обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому, що підтверджує перебування позивача у статусі підозрюваного та обвинуваченого протягом більше 6 років, суд також враховує перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом; обсяг заподіяної позивачу моральної шкоди; глибину та тривалість його страждань внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків; що позивач жив у постійному страху бути засудженим за не скоєний ним злочин, втратив репутацію добросовісного державного службовця, що мало для нього негативні наслідки та суттєво вплинуло на його психоемоційний стан, а також вимагало додаткових зусиль для організації його життя. Разом з тим, виходячи з обставин цієї справи, істотних змін у звичайному способі життя позивачем не доведено, та відсутні підстави вважати, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути більшим, ніж встановлений державою гарантований розмір. Судом враховується також, що за період перебування під слідством та судом відносно позивача не вчинялися будь-які незаконні дії, що обмежують права громадян (обшук, виїмка, арешт майна, відсторонення від посади тощо), під вартою він не перебував, тобто, позивач не був обмежений у пересуванні, спілкуванні з людьми та не перебував у несприятливому середовищі. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, суд вважає, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди (1 353 000 грн.) є завищеним, оскільки не відповідає завданим йому моральним стражданням. Відтак, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому чинним законодавством, що буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань. З 1 січня 2022 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Відповідно до ст. 8 цього Закону установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6 500 грн. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Отже, початок перебігу строку перебування під слідством та судом суд рахує з моменту пред`явлення підозри - 12.09.2014 року по 16.09.2020 року (набрання чинності виправдувальним вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 10.02.2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 року), а тому, на думку суду, загальний строк складає повних 72 місяці та 4 дні. З огляду на те, що позивач перебував під слідством та судом протягом 72 місяців та 4 днів, ураховуючи цей термін та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 468 866,67 грн. (72 х 6 500 = 468 000 грн. - за 72 місяці; 6 500 : 30 х 4 = 866,67 грн. - за 4 дні; 468 000 грн. + 866,67 грн. = 468 866,67 грн.), що відповідає встановленим обставинам та вимогам закону. Ураховуючи, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди в розмірі 1 353 000 грн., в решті заявлених позовних вимог слід відмовити, оскільки за рахунок відшкодування моральної шкоди особа не має отримувати необґрунтований дохід та зловживати правом на відшкодування. Стосовно доводів, викладених у відзиві відповідача-2, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 «Положення про Державну казначейську службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, ДКСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з підпунктом 2 п. 4 цього Положення ДКСУ відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Київська обласна прокуратура та ДКСУ (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок). За змістом п.п. 3, 35 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами ДКСУ у порядку черговості надходження таких документів до органів ДКСУ. ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11.04.2018 року у справі № 461/4137/14, від 01.08.2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20.02.2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.07.2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20.06.2019 року в справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є Держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17. При цьому Велика Палата розглядала цивільну справу за позовом фізичної особи до прокуратури Харківської місцевої прокуратури № 5, Прокуратури Харківської області, ДКСУ про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду; тобто ДКСУ у цій справі мала статус відповідача. З огляду на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за можливе зобов`язати ДКСУ виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 468 866,67 грн. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів понесені судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 17 706 грн. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу: договір про надання правової допомоги від 11.03.2021 року, квитанцію від 26.07.2021 року № 0.0.2210281027.1 про оплату позивачем правничої допомоги в розмірі 17 706 грн., копії розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу від 19.07.2021 року, акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданої правничої допомоги адвокатом) від 19.07.2021 року, рахунок-фактуру № 019 від 19.07.2021 року. Оскільки, позивач просить стягнути з відповідача-2 за рахунок коштів Державного бюджету України грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 1 353 000 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача грошових коштів на відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 468 866 грн. 67 коп., що становить 34,65 %, то на користь позивача підлягає стягненню 6 135 грн. 13 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що фактично відповідачем-2 є держава, а не ДКСУ, яке може бути залучено до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак його незалучення не може бути підставою для відмови у позові, то витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 135 грн. 13 коп. підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача. Суд відхиляє заперечення відповідача-1 на заяву про стягнення судових витрат від 04.10.2021 року, оскільки витрати на правничу допомогу документально підтверджені та доведені позивачем з урахуванням положень ст. 137 ЦПК України. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів на користь позивача супутні та необхідні витрати на оплату комісії банку, що становить 177,06 грн., що підтверджується квитанцією від 26.07.2021 року № 0.0.2210281027.2. Оскільки зазначені витрати не належать до витрат, які підлягають розподілу між сторонами відповідно до ЦПК України, суд вважає, що вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial