Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

25 травня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки , що розташовані за адресою [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилається на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 10.02.2006 року.Шлюб було розірвано 09.06.2008 року Заводським районним судлом м.Миколаєва , також було прийнято рішення про поділ спільного майна поружжя та визнано за ними по 1\\2 частині квартири [ADDRESS] . Через деякий час вони примирилися і знову почали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Рішення судуд про розірвання шлюбу ними в органах РАЦС не реєструвалося та свідоцтво про розірвання шлбу ними не отримувалося. В 2015 році вони за спільною згодою продали квартиру [ADDRESS] та за її нотаріальної згоди відповідачем було придбано вказане спірне нерухоме майно. В цьому будинку вони проживають до теперішнього ачсу, проте виникають суперечності щодо належності та користування цим майном, що змусило її звернутися до суду з цим позовом. Посилаючись на ст.ст. 60,69,70,74 СК України просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою від 28.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Протокольною ухвалою суду від 12.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 17.01.2022 року . Ухвалою суду від 18.01.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору відмовлено. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з викладених підстав, просила про його задоволення. Зазначила,що після розірвання шлюбу вони знову примирилися з позивачем та проживали на час придбання спірного майна однією смі`єю та вели спільне господарство, і цей будинок і ділянку придбавали за спільні кошти подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу вони в органах РАЦС не реєстрували, навіть в 2014 році відповідач сам повторно брав свідоцтво про шлюб. Крім того, вона також посилалася і на положення ст. 74 СК України, адже в будь-якому разі це майно є спільним сумісним їх майном, оскільки придбавалося в період проживання однією сім`єю. При купівлі спірного житлового будинку та земельої ділянки вона надавала нотаріусу заяву на укладення договору саме як дружина [PERSON] , про що прямо зазначено в договрах купівлі-продажу. Також вона була зареєстрована в цьому будинку одразу в вересні 2015 року і проживає там по теперішній час. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки спірне майно придбано після розірвання шлюбу і одразу в спільну часткову власність відповідача та їх сина [PERSON] . Жодних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю на час придбання спірного майна позивачка не заявляла. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , суд прийшов до наступного. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.02.2006 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , та 15.03.2007 року [PERSON] усиновив сина позивачки від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 09.06.2008 року за позовом [PERSON] розподілене спільне майно подружжя, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] за кожним. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 09.06.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу - розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 10.02.2006 року міським відділом РАЦС м.Миколаєва, актовий запис № 51. В матеріалах справи позивачем надано свідоцтво про шлюб (повторне), видане 23.07.2014 року. Також сторони зазначили, що свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] видане позивачеві на підставі вищезазначеного рішення суду - 10.12.2021 року, актовий запис відділом РАЦС зроблений 10.12.2021 року № 122. Згідно Договору купівлі-продажу від 25.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Ласурія С.А. за реєстровим № 1017, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який діяв за згодою батьків [PERSON] , та [PERSON] , прийняли у власність в рівних частках кожний, а саме по 1/2 частки житловий будинок , що розташований в [ADDRESS] . Згідно п. 7 Договору , цей договір вчинений за письмовими заявами сторін, в тому числі за згодою дружини покупця [PERSON] , якою є [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , привтаним нотаріусом ММНО 25.09.2015 року за реєстровим номером № 1016. Згідно Договору купівлі-продажу від 23.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Ласурія С.А. за реєстровим № 53, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який діяв за згодою батьків [PERSON] , та [PERSON] , прийняли у власність в рівних частках кожний, а саме по 1/2 частки земельну ділянку , що розташована в [ADDRESS] , площею 0,0857 га. Згідно п. 6 Договору , цей договір вчинений за письмовими заявами сторін, в тому числі за згодою дружини покупця [PERSON] , якою є [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом ММНО 23.01.2017 року за реєстровим номером № 50. Право власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину вказаного майна за кожним зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку. Згідно Договору купівлі-продажу від 07.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Ласурія С.А. за реєстровим № 1061, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 7 Договору , цей договір вчинений за письмовими заявами сторін, в тому числі за згодою дружини продавця [PERSON] , якою є [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом ММНО 07.10.2015 року за реєстровим номером № 1060. Згідно Довідки про склад сім`ї, станом на 19.08.2017 року у спірному будинку були зареєстровані сторони, їх діти [PERSON] та [PERSON] , та бабуся позивачки . Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 522/19610/15-ц. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ст. 110,112 СК України , позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 114 СК України , у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За ст. 115 цього Кодексу, розірвання шлюбу, здійснене в порядку, передбаченому статтями\~106\~і 107\~цього Кодексу,\~повинно бути\~зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 114,115 СК України в редакції станом на 09.06.2008 року ( час розірвання шлюбу між сторонами) - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу , зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Отже, з аналізу наведених положень сімейного законодавства слідує, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу і не проведення реєстрації вказаного рішення в державному органі РАЦС і не отримання колишнім подружжям Свідоцтва ро розірвання шлюбу не може свідчити про те, що шлюб не є припиненим до проведення такої реєстрації. За такого, суд доходить до висновку, що шлюб між сторонами розірвано з моменту набрання чинності рішенням Заводського районного суд м.Миколаєва від 09.06.2008 року , а отже на час придбання спірного майна сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, отже презумція спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, - не поширюється на придбане в 2015 та 2017 році об`єкти нерухомого майна, які є предметом спору. Відповідно о принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріапленого в ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, щодо посилання позивачки на положення ст. 74 СК України щодо належності на праві спільної сумісної власності майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, то жодних вимог про встановлення факту спільного проживання сторін в період 2015-2017 років однією смі`єю [PERSON] не заявляла. Сам по мобі факт зазначення нотаріусом в договорах купівлі-продажу спірного майна, що вони укладені за згодою [PERSON] як дружини покупця/продавця [PERSON] , - не свідчить про перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в той період і не спростовує вищенаведені висновки суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку , що оскільки спірне майно було придбане сторонами в той період, коли вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, отже відсутні підстави для здійснення поділу цього майна як об`єкту спільної сумісної власності подружжя- що є підставою для відмови у задоволенні позову в зв`язку з обранням позивачем неналежного способу порушеного , на її думку, права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати в разі відмови у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed