Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-18 00:00:00

20.11.2019 року судом зареєстровано позов Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення вартості навчання, який мотивований тим, що згідно наказу від 14.08.2010 року № 267 [PERSON] була зарахована на денну форму навчання (ліцензійне місце державного замовлення) на медичний факультет № 1 за спеціальністю «лікувальна справа» до ВНМУ ім. М.І. Пирогова. 01.09.2010 року між ВНМУ ім. М.І. Пирогова та відповідачем [PERSON] була укладена угода про підготовку лікаря № 649 від 01.09.2010 року у зв`язку із зарахуванням останньої на навчання за державним замовленням за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до умов угоди відповідач зобов`язалась відпрацювати не менше трьох років на підставі направлення на роботу. Відповідно до наказу від 23.06.2016 року № 304 студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом Спеціаліста від 24.06.2016 року серії [NUMBER] , а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань «Медицина» від 31.05.2016 року № 1044/2016, які засвідчують, що відповідач закінчила навчання в ВНМУ ім. М.І. Пирогова. До початку розподілу студентів для проходження інтернатури з подальшим працевлаштуванням на місці державного замовлення відповідач виявила бажання проходити інтернатуру з подальшим працевлаштуванням в одному із лікувальних закладів м. Вінниці, про що зазначила в п. 8 облікової картки випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 17.03.2015 року. На виконання вимог п. 8.3 Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням та умов Угоди від 01.09.2010 року позивач забезпечив [PERSON] місцем роботи для відпрацювання за направленням. Однак, в порушення виконання зобов`язання відповідач за місцем направлення не прибула і не відпрацювала встановлений термін, тому зобов`язана відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. Станом на 31.10.2019 року заборгованість складається з вартості навчання - 164 235,98 грн., а також нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України збитків від інфляції - 5 263,40 грн., 3% річних - 4 468,11 грн. На підставі ст.ст. 525, 625 ЦК України, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь державного бюджету через Держказначейський рахунок ВНМУ ім. М.І. Пирогова вартість навчання - 164 235, 98 грн., а також станом на 31.10.2019 року збитки від інфляції - 5 263,40 грн., 3% річних - 4 468, 11 грн. та судовий збір - 2 609,52 грн. Судом вчинені наступні процесуальні дії. 29.11.2019 року було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у справі №127/31395/19 за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення коштів. 28.02.2020 року було уточнено особу відповідача у справі №127/31395/19 - [PERSON] , [INFO] , а також закрито підготовче провадження у справі №127/31395/19 за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення коштів та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.05.2020 року провадження в цивільній справі №127/31395/19 було зупинене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку (провадження № 61-29436св18) справи № 607/11542/16-ц за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення коштів (а.с. 105-106). Ухвалою суду від 02.12.2021 року провадження у даній справі поновлено. В судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними у справі матеріалами. Просив позовні вимоги задоволити в повному обсязі (а.с. 97). Обґрунтовуючи позовні вимоги і в письмових поясненнях представник позивача [PERSON] , зазначив, що сума вартості навчання - 164 235,98 грн. складається з суми грошових коштів, розрахованих та витрачених державою на навчання одного студента, що становить 108 656,77 грн. та із суми грошових коштів на утримання студента - виплаченої стипендії, що складає 55 580, 21 грн. (а.с. 98). Представник відповідача - [PERSON] позов не визнав, підтримав приєднаний до справи письмовий відзив на позов та просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що на момент укладення угоди [PERSON] була неповнолітньою, тому умови договору від 01.09.2010 року про обов`язкове відпрацювання за направленням не можуть бути застосовані. Крім того, чинний Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, тому задоволення позовних вимог призведе до порушення конституційних прав відповідача на свободу праці та безоплатність освіти. Просив врахувати, що в даний час [PERSON] також працює лікарем у ЦПМСД № 2, але перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18.07.2010 року до ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] , [INFO] , звернулась із заявою про допуск до конкурсу під час вступу на денну форму навчання медичного факультету за спеціальністю «лікувальна справа» за держзамовленням (а.с. 9). 01.09.2010 року між ВНМУ ім. М.І. Пирогова та студентом медичного факультету № 1 за спеціальністю «лікувальна справа» - [PERSON] була укладена угода про підготовку лікаря № 649, відповідно до якої ВНМУ ім. М.І. Пирогова зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де студент зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років. Студент [PERSON] зобов`язалась оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки «медицина, лікувальна справа»; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 10). Крім того, сторони погодили, що зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод; дія угоди припиняється за згодою сторін (оформляється протоколом); усі суперечки, які можуть виникнути між сторонами, вирішуються в судовому порядку. Угода набуває чинності з моменту її підписання і діє до липня 2016 року (зворот а.с. 10). Згідно витягу з наказу № 304 від 23.06.2016 року по ВНМУ ім. М.І. Пирогова, студентці 6 курсу медичного факультету № 1 [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря з видачею 24.06.2016 року диплома спеціаліста [NUMBER] (а.с. 11, 13). Отже, позивач виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів. Згідно облікової картки випускника ВНМУ 2016 року випуску [PERSON] , яка навчалась за державним замовленням, висловила бажання працювати в м. Вінниці за спеціальністю «терапевт» (а.с. 14). У картці працевлаштування випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] вказано, що із пропозицією щодо працевлаштування до ЦПМСД № 6 м. Вінниці ДОЗ та курортів Вінницької ОДА що підпорядковані МОЗ України за посадою «лікар загальної практики - сімейний лікар» [PERSON] погодилась (а.с. 16-17). Згідно повідомлення КНП «ЦПМСД № 4 м. Вінниці» від 04.09.2018 року випускниця ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] , зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «загальна практика - сімейна медицина», з подальшим працевлаштуванням на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря центру, була прийнята 01.08.2016 року (наказ № 203к від 28.07.2016 року) згідно наказу ДОЗ ВОДА № 927 від 11.07.2016 року, направлення на роботу № 184. У зв`язку із закінченням строку навчання в інтернатурі звільнена 31.07.2018 року (наказ № 44к від 30.07.2018 року), але заяву про прийом на роботу писати відмовилась без обґрунтування причин. До роботи не приступила (а.с. 18). Лист-вимогу від 23.11.2018 року про відшкодування протягом 20 днів з дня отримання листа вартості наданих освітніх послуг за порушення зобов`язань відповідач не задоволила, вартість наданих освітніх послуг не відшкодувала (а.с. 19). Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язальні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України, Закону України «Про освіту» в редакції станом на 01.09.2010 року, Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року, зареєстрованого в МЮУ 15.04.1998 року № 246/2686. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту є, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків (п. п. 6, 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На момент укладання угоди про підготовку лікаря № 649 за рахунок державного замовлення від 01.09.2010 року діяв Закон України «Про освіту» та «Порядок про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року, зареєстрований в МЮУ 15.04.1998 року № 246/2686, пунктом 5 якого яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції станом на 01.09.2010 року) передбачено, що випускники вищих навчальних закладiв, якi здобули освiту за кошти державного або мiсцевого бюджетiв, направляються на роботу i зобов`язанi вiдпрацювати за направленням i в порядку, встановленому Кабiнетом Мiнiстрiв України. Пунктом 21 вказаного Порядку встановлено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ). Пунктом 14 Порядку визначено, що замовники (у даному випадку - держзамовлення) можуть власним коштом надавати студентам матеріальну допомогу, а також встановлювати доплати до державної стипендії, визначеної для відповідної спеціальності, курсу, закладу освіти. Граничні розміри зазначених виплат не обмежуються. Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17). Щодо вирішення питання про застосування до спірних правовідносин норм права Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила таке. Якщо частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, була чинною у такій редакції на час виникнення правовідносин сторін цього спору, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею. Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою. З цих підстав твердження відповідача і її представника про відсутність обов`язку повернути кошти за навчання у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», є безпідставними. Відповідач, підписуючи угоду від 01 вересня 2010 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Однак, відповідач [PERSON] не дотрималась вимог законодавства та угоди від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення навчального закладу, в якому навчалась за держзамовленням, протягом трьох років (відповідно до направлення на роботу). Також суд враховує, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20.09.2021 року у справі № 607/11542/16-ц дійшов висновку, що оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацювати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Згідно розрахунку заборгованості за навчання за 2010 - 2016 навчальний рік випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] , наданого позивачем, оплата згідно розрахунку вартості навчання складає 164 235,88 грн. (а.с. 18). Дана сума складається з суми грошових коштів, розрахованих та витрачених державою на навчання одного студента - 108 656,77 грн. та з суми грошових коштів на утримання студента (виплаченої стипендії) - 55 580,21 грн. (а.с. 98). Оскільки відповідач не виконала своє грошове зобов`язання, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 05.12.2018 року по 31.10.2019 року на суму боргу - 164 235, 98 грн. нараховані інфляційні - 5 263,40 грн. та 3% річних - 4 468, 11 грн. (а.с. 19, 20). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, загальна сума заборгованості - 173 967,49 грн. (164 235,98 + 5 263,40 + 4 468,11) підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 609,52 грн., сплата якого підтверджена платіжним дорученням № 2620 від 28.10.2019 року (а.с. 1).

Outcome: approved