Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) , третя особа без самостійних вимог Кам`янська міська рада Черкаської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 28.07.2020 року було розірвано. Від даного шлюбу вони мають спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони в позасудовому порядку домовились, що після розірвання шлюбу син буде проживати з Відповідачем, а донька - з Позивачем. Але з моменту розлучення між сторонами почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідування та почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони Відповідача у спілкуванні Позивача із дитиною. Відповідач без будь-яких поважних причин відмовляється надавати Позивачу можливість вільно спілкуватися з дитиною, брати його до себе, проводити спільно дозвілля та інше. У зв`язку з цим Позивач звернувся до виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області, як органу опіки та піклування щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 31.08.2021 року № 210 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] » був встановлений наступний порядок їх спілкування : перші та треті вихідні місяця з 16-00 п`ятниці до 12-00 неділі; половина літніх, осінніх, зимових та весняних канікул; без присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Однак, незважаючи на прийняте рішення, Відповідач надалі продовжує чинити перешкоди у такому спілкуванні. Позивач зазначив, що розуміє свій батьківський обов`язок та бажає приймати участь у вихованні дитини, і як батько має велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею. Створення перешкод у спілкуванні із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування батька із дитиною та спричинення йому шкоду, не існує. Позивач вказує, що має постійне місце роботи, позитивні характеристики, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Відповідач не бажає врегулювати дане питання мирним шляхом, а тому Позивач звернувся до суду та просив з урахуванням змінених позовних вимог зобов`язати Відповідача усунути та не створювати перешкоди у спілкуванні та участі у вихованні з сином [PERSON] ; визначити способи та часи його участі у вихованні дитини як спілкування із сином без присутності матері за його місцем проживання один раз на тиждень в неділю з 09-00 до 15-00; половину літніх, осінніх, зимових та весняних канікул; без присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі, надано сторонам строк для подачі заяв по суті. Протокольною ухвалою суду від 16 листопада 2021 року підготовче засідання було перенесено з наданням сторонам часу для примирення та подання додаткових доказів. Протокольною ухвалою суду від 07 грудня 2021 року підготовче засідання відкладено у зв`язку з наданням часу для зміни позовних вимог Позивачем. Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні Позивач змінені позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. Його ж підтримав і представник третьої особи. Відповідач позовні вимоги визнала частково. Вказала, що перешкод у спілкуванні з дитиною вона Позивачу не чинить, не проти спілкування батька із сином один раз на тиждень в неділю, решту способів спілкування, про які прохав Позивач вважала такими, що не містять чіткої конкретики, а тому частина вимог буде суперечити інтересам дитини. А тому в іншій частині просила в задоволенні відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи,суд дійшов наступного висновку. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1 статті 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частиною 1 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 14 квітня 2014 року виданого виконавчим комітетом Тимошівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4-5). Згідно рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 31.08.2021 року № 210 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] » був встановлений наступний порядок їх спілкування : перші та треті вихідні місяця з 16-00 п`ятниці до 12-00 неділі; половина літніх, осінніх, зимових та весняних канікул; без присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути (а.с. 8). Із акту обстеження умов проживання від 30.11.2021 року (а.с. 43), довідки (а.с. 7) та характеристики (а.с. 11) вбачається, що Позивач у власному будинку по [ADDRESS] . У будинку створені добрі умови для проживання. Для малолітнього сина [PERSON] та доньки [PERSON] у будинку виділена окрема кімната, син має власне ліжко на випадок ночівлі. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимог статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 статті 7 Конвенції встановлено, що дитина з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до частини 3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частина 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 рокувказує, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Сімейний Кодекс України також регулює сімейні, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, в тому числі: відносини між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно приписів частин 1 - 3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Відповідно до частин 4 та 5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Судом встановлено, що спільний син сторін в даній справі проживає разом зі своєю матір`ю, тобто Відповідачем. Між сторонами склались відчужені взаємовідносини, сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способів участі батька у вихованні сина шляхом переговорів та прийняття обопільного рішення. За таких обставин, суд, при розгляді даної справи, враховує складні взаємовідносини між Позивачем і Відповідачем, наявність особистих претензій між сторонами, ставлення Позивача до сина, відсутність будь-яких підтверджених доказами фактів, що свідчили б про негативний вплив Позивача на фізичний, психологічний стан та розвиток дитини, малолітній вік дитини, позитивні характеристики за місцем проживання, а також рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 31.08.2021 року № 210 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] ». Суд не в повній мірі погоджується з визначеними рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 31.08.2021 року № 210 способам участі у вихованні сина, так як позовні вимоги були змінені, а більшість положень цього рішення носить розпливчастий характер без їх конкретизації. Вказане рішення виконавчого комітету не в повній мірі забезпечує баланс інтересів дитини та закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам, та не повністю враховано досить активне бажання батька спілкуватися із сином та займатися його вихованням. Тому суд приходить до висновку, що необхідним і достатнім для забезпечення принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин та пріоритету інтересів дитини, являється передбачення таких конкретних способів участі батька у вихованні дитини, що унеможливить виникнення повторних суперечностей між сторонами щодо виконання графіків побачень та спілкувань. Суд, заслухавши у судовому засіданні думку батька і матері дитини, прийшов до висновку, що проведення зустрічей батька з дитиною необхідно визначати, враховуючи його семирічний вік дитини, навчання у школі в населеному пункті, де проживає мати, необхідність виокремлення часу для духовного розвитку та підготовки до навчального процесу, тривалий час проживання з матір`ю, а так само тісні зв`язки з брата та сестри, які проживають у різних місцях. Суд враховує характеристику сина по місцю навчання, а саме що на час спілкування з батьком в період процесів розірвання шлюбу сторін, його поведінка носила відлюдкуватий характер, а тому для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний достатній час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності сина до батька, та тривала розлука дитини з матір`ю без шкоди для дитина можлива вже після досягнення дитиною більш пізнього віку. Отже, суд, враховуючи міркування обох стороні та діючи в найкращих інтересах дитини приходить до висновку про те, що Позивачу необхідно встановити наступний спосіб та порядок його участі в спілкуванні та вихованні сина, а саме визначити спосіб та порядок спілкування з сином один раз на тиждень в неділю з 09-00 до 15-00, у тому числі за місцем проживання чи перебування батька без присутності матері; із 01 червня по 31 серпня щорічно протягом трьох тижнів з метою спільного відпочинку, оздоровлення та проведення спільного часу з правом подорожей в межах території України за попереднім узгодженням з матір`ю; в інші дні за згодою та узгодженням часу з матір`ю. Визначений час зустрічей зумовлений тривалістю світлового дня, оскільки, як слідує з матеріалів справи між місцями проживання сторін дитині доведеться долати певну відстань між різними населеними пунктами, а потім при поверненні ще готуватись до початку освітнього тижня, а тому такі спілкування та переміщення краще робити протягом світлового дня. Також суд вважає за доцільне визначити Позивачу спілкування з сином з 01 червня по 31 серпня щорічно протягом трьох тижнів з метою спільного відпочинку, оздоровлення та проведення спільного часу з правом подорожей в межах території України за попереднім узгодженням з матір`ю дитини. При визначенні такого порядку суд бере до уваги посилання матері дитини про те, що наразі дитина за своїм віком, психоемоційним розвитком, побутовими навичками та сильною прив`язаністю до неї не готова протягом трьох тижнів перебувати поза домівкою та без присутності матері. Зміна обставин чи правовідносин,що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків в майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. При цьому, слід відхилити доводи Відповідача про те, що вона не чинить перешкод у спілкуванні Позивача з сином, адже звернення батька з цим позовом до суду саме по собі свідчить про невирішений спір з даного приводу, який існує між сторонами. Відтак, на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, зважаючи на вищевикладені аргументи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial