Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

Позиція сторін у справі [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та на гараж, машиномісце в підземному паркінгу № 3 , що знаходиться в підземному паркінгу будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 02.09.2010 року [PERSON] взяв у позивача в борг 400 000 $ (чотириста тисяч доларів США), та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів до 02 вересня 2020 року. [INFO] [PERSON] помер, борг не повернув. [INFO] відкрилась спадщина, оскільки часом відкриття спадщини є день смерті особи. 19 листопада 2020 року позивач, своєю заявою повідомив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васько Альбіну Василівну, що померлий мав перед ним невиконане зобов`язання в сумі 400 000,00 дол. США. 20 листопада 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько А.В. повідомила, що спадкоємці померлого про борг повідомлені. 01.10.2021 року позивач звернувся до спадкоємців та законного представника спадкоємців з вимогою повернути борг. [PERSON] - дружина померлого та законний представник неповнолітніх спадкоємців , а також інші спадкоємці зазначили, що коштів у розмірі 400 000, 00 дол. США у них немає, однак вони обізнані про наявний борг. Також вказали, що кошти, які отримані у борг, були витрачені померлим на придбання квартири [ADDRESS] та місця для паркування в підземному паркінгу № 3 , що знаходиться в підземному паркінгу будинку [ADDRESS] . Враховуючи зазначене, позивач просив суд захистити права кредитора шляхом визнання права власності на згадані квартиру та гараж. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив задовольнити. Відповідачі, в судове засідання не з`явились, подали до суду спільну заяву про визнання позову, в якій зазначили, що не заперечують щодо наявності боргу перед позивачем у розмірі 400 000, 00 дол. США, а тому просять в рахунок погашення боргу визнати право власності [PERSON] на спірне майно. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 січня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 02.09.2010 року [PERSON] взяв у позивача в борг 400 000, 00 дол. США, та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів до 02 вересня 2020 року. [INFO] [PERSON] помер, борг не повернув. 19 листопада 2020 року позивач, своєю заявою повідомив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васько Альбіну Василівну, що померлий мав перед ним невиконане зобов`язання в сумі 400 000, 00 дол. США. 20 листопада 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько А.В. повідомила позивачу, що спадкоємці померлого про борг повідомлені. Відповідно до свідоцтва про право власності, що зареєстровано за №217, свідоцтв про право на спадщину за законом від 07 квітня 2021 року, що зареєстровані за №№ 218, 219, 220, 221, 222, 223, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору дарування 1/12 частки квартири від 13.09.2021р., квартира [ADDRESS] належить спадкоємцям, а саме 8/12 частини - [PERSON] (1/2 на підставі права спільної сумісної власності на 1/12 на підставі свідоцтва про право на спадщину на 1/12 на підставі договору дарування між [PERSON] (обдарованою ) та [PERSON] (дарувальником), 1/12 частини [PERSON] , 1/12 [PERSON] , 1/12 [PERSON] , 1/12 [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 20.05.2021 р. що зареєстровано за №279, свідоцтв про право на спадщину за законом від 20 травня 2021 року, що зареєстровані за №№ 280, 281, 282, 283, 284, 285 та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно гараж, машиномісце в підземному паркінгу № 3 , що знаходиться в підземному паркінгу будинку [ADDRESS] належить спадкоємцям, а саме 7/12 частики - [PERSON] , 1/12 [PERSON] , 1/12 - [PERSON] , 1/12 [PERSON] , 1/12 - [PERSON] , 1/12 [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами частин першої та четвертої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення боргу чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України (у редакції станом на час відкриття спадщини) у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому відповідальність спадкоємця обмежена вартістю отриманого у спадок майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 333/2129/17 (провадження № 61-2411св18). Тлумачення статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року № 61-5552свп18 та у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 636/2726/16-ц. У пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За правилами частин четвертої та п`ятої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. У спорі, що вирішується судом [PERSON] діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що спадкодавець мав невиконанні зобов`язання за договором позики перед позивачем на суму 400 000, 00 дол. США, спадкоємці прийняли спадщину, до складу якої входить як нерухоме майно, так і згадані зобов`язання. За приписами цивільного законодавства відповідальність спадкоємців за договором позики обмежена вартістю отриманого у спадок майна, а відтак прийняття судом спільної заяви відповідачів про визнання позову не покладатиме на них додаткової відповідальності та не порушуватиме права неповнолітніх. Щодо доцільності залучення до розгляду справи Органу опіки та піклування (Служби у справах дітей) За змістом статті 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. У частині четвертій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з пунктом 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»). У статті 2 згаданого Закону зазначено, що законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. За приписами частин другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечуючи якнайкращі інтереси дітей, суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для обов`язкового залучення до участі у справі в якості третьої особи органу опіки та піклування (Служби у справах дітей), адже фактично вирішується спір щодо виконання договірних зобов`язань набутих у спадок, а не управління майном дітей. Такий підхід у повній мірі сприятиме забезпеченню індивідуальних потреб дітей, оскільки не створить додаткового навантаження на фінансовий стан сім`ї та одночасно забезпечить ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, із дотриманням принципів диспозитивності та пропорційності цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про прийняття спільної заяви відповідачів про визнання позову та задоволення вимог позову.

Outcome: approved