Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

[PERSON] 17.07.2017 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила: зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні майном, а саме 7/200 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із займаного приміщення та з житлової площі та частини будинку позивачки, що розташований за адресою: [ADDRESS] на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; зняти відповідачів з реєстрації за місцем проживання; знести самочинні прибудови під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди у знесенні прибудов під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] є власником 7/200 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 08.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бур`яновою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі під №944. За цим договором дарування [PERSON] подарував, а позивач прийняла у дар вищенаведене майно. На технічному паспорті на сторінці схематичного плану земельної ділянки це майно визначено під літерою В-ІЖ. Однак, [PERSON] , самочинно здійснила прибудову під літерами «в1» та «в2» до приміщення, яке належить позивачці та внаслідок цього незаконно заволоділа майном [PERSON] . Крім того, відповідач незаконно проживають та є безпідставно зареєстрованими на жилплощі часини будинку, яка належить позивачці, чим спричиняють останній перешкоди у використанні своєї власності. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Загороднюка В.І. від 19.07.2017 року по справі було відкрито провадження, а справу призначено до розгляду. 07.09.2017 року від представника [PERSON] до суду надійшли заперечення проти позову, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачі мешкають у частині вказаного будинку, яка їм належить на праві власності та не є самочинним будівництвом. Також, позивачкою не доведено, що вказані 7/200 часток житлового будинку складають приміщення, яке позивачка вважає своєю власністю та не доведено, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні своїм майном. Ухвалою суду від 26.10.2017 року по справі вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на будинок [ADDRESS] . Дана ухвала залишена без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 11.07.2018 року. 16.01.2018 року до суду подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просила: визнати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] індексний номер 48485716 від 26.11.2015 р., видане Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] - недійсним; визнати Свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-108, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-109, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-100, видані державним нотаріусом 6-ї Одеської державної нотаріальної контори Ільницькою Г.П. - недійсними; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні майном, а саме 7/200 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із займаного приміщення та з житлової площі та частини будинку [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; зняти відповідачів з реєстрації за місцем проживання; знести самочинні прибудови під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: [ADDRESS] за власний рахунок відповідачів; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди у знесенні прибудов під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Додатково позовні вимоги вмотивовані тим, що як з`ясувалося, покійний родич відповідачів [PERSON] , померлий [INFO] , незаконно разом з відповідачами ввів в експлуатацію та зробив правовстановлюючі документи на частину будинку, яка належить позивачці шляхом здійснення поліпшень. 16.01.2018 року уточнена позовна заява прийнята судом, а також до участі у справі залучену у якості третьої особи без самостійних вимог Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області. 21.03.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , в якому зустрічні позивачі просять: визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2; 12-8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І - вимощення; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2;12-8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І - вимощення; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2;12- 8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І - вимощення. Позовні вимоги вмотивовані тим, що раніше [PERSON] (брат [PERSON] ) та [PERSON] певний час в 1970-1971 роках перебували в зареєстрованому шлюбі, після чого продовжили мешкати у своїх частинах будинку [ADDRESS] . Після укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] (померлим [INFO] ), вони на законних підставах переобладнали приміщення квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, в якій проживали. [PERSON] , як сусід, не заперечував проти такого переобладнання та узаконення. В подальшому, після закінчення будівництва та реконструкції, було отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І - вимощення. Цей будинок, після смерті [PERSON] був успадкований зустрічними позивачами в рівних частках по 1/3 частині. Однак, наразі, позивач [PERSON] не визнає це право власності у своєму позові. 17.05.2018 року зустрічна позовна заява прийнята судом. 24.09.2018 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить: визнати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] індексний номер 34586458 від 05.03.2015 р., видане Реєстраційною службою Одеського міського управління Юстиції Одеської області на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] - недійсним та визнати декларацію № ОД 142153060538 від 02.11.2015 р. про готовність об`єкта до експлуатації, подану та складену на ім`я покійного родича та спадкодавця відповідачів [PERSON] - незаконною, та такою, що порушує цивільні майнові права позивачки [PERSON] 24.09.2018 року заява про збільшення позовних вимог прийнята судом. Ухвалою суду від 29.11.2018 року по справі призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо змістовного складу спірних 7/200 частин житлового будинку [ADDRESS] та особливостей використання вказаним будинком. Проведення експертизи доручено ОНДІСЕ. Провадження у справі зупинено. Дана ухвала суду залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2019 року. 18.03.2019 року цивільна справа після повернення з апеляційної інстанції прийнята в провадження суддею Бондарем В.Я. на стадії зупинення провадження та передана до ОНДІСЕ для проведення призначеної будівельно-технічної експертизи. 04.11.2021 року до суду надійшов висновок експерта Максюта О.В. судової будівельно-технічної експертизи від 03.11.2021 року, виконаний за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2018 року № 522/12993/17. Ухвалою суду від 08.11.2021 року по справі поновлено загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 29.11.2021 року. 29.11.2021 року у підготовчому засідання судом виключено з кола третіх осіб за основним та зустрічним позовом [PERSON] , підготовче засідання відкладено на 14.12.2021 року. 14.12.2021 року суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті. Оголошено перерву до 14.01.2022 року. Ухвалою суду від 14.01.2022 року залишено без задоволення клопотання представника [PERSON] - [PERSON] , про виклик експерта до судового засідання. Ухвалою суду від 14.01.2022 року повернуто заявнику без розгляду заяву представника [PERSON] - [PERSON] , про відкладення розгляду справи. У судове засідання 14.01.2022 року учасники справи не з`явилися, викликані, неявка позивача визнана судом неповажною. Від представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради раніше надано заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, враховуючи надмірно тривалий час розгляду справи, з метою недопущення порушення засад розумності строків розгляду справи судом, закінчує розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 7/200 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 08.06.2017 року, укладеному між [PERSON] , як дарувальником, та позивачем, як обдарованою, та посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Гур`яновою Л.Г., реєстровий номер 944. Зміст умов вищевказаного договору дарування не містить умов щодо складу та переліку приміщень, які складають частку у розмірі 7/200 частин житлового будинку (ідеальна доля), а містить, у п. 1.2. договору дарування, лише відомості про загальний склад цього будинку, який складається із житлових будинків під літ.: «А, А1», «Б», «В,В1», загальною площею 381,9 кв.м., та господарських надвірних будівель і споруд під літ.: «Д», «Е», «З», «М», «Н», «О», «Р» - сараї, та «С», «С1», «Ц», «Я» - гаражі; «Н1», «Ч» - навіси, «Ю» - вбиральня, та огорожі зі замощенням. Згідно умов пункту 1.2. договору дарування, право власності на 7/200 частин житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 10.03.2017 року за реєстровим № 1-311. Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2017 року, реєстровий № 1-311, вбачається, що [PERSON] , успадкував 7/200 частин житлового будинку, після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] , якому вказана частка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 13.03.1998 року, р. № 2-892. Зі змісту свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 13.03.1998 року, р. № 2-892, вбачається, що вказане свідоцтво видане [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , що за математичним розрахунком, становить по 7/200 частин домоволодіння кожному із перелічених співвласників, та видано, як вказано у свідоцтві, на підставі рішення виконкому Приморського районної ради народних депутатів від 17.05.1985 року за № 237, та замість дублікату свідоцтва про право на спадщину від 29.01.1998 року/ свідоцтва від 02.03.1954 року. Відповідно до змісту свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, вбачається, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , частка у розмірі 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , була успадкована в рівних долях дружиною померлого - [PERSON] , та синами - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , при цьому, вказана 1/3 частка домоволодіння належала померлому на підставі договору купівлі - продажу від 08.06.1937 року. Вбачається, що умови зазначеного договору купівлі - продажу від 08.06.1937 року, р. №12523, не передбачають визначення складу приміщень 1/3 частки домоволодіння, яка набута [PERSON] (т.3, а.с. 4-5). При цьому, рішенням Виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів від 17.05.1985 року № 237 про затвердження долей в домоволодінні [ADDRESS] , затверджено ідеальні долі у домоволодінні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - у розмірі 7/50 частин домоволодіння, на підставі якого, а також свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, було видано свідоцтво про право власності від 13.03.1998 року, № 2-892. З наведеного суд вважає, що частка, у розмірі 7/200 частин домоволодіння, яка належать на сьогодні [PERSON] , складається із майна, яке успадковане згідно свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, та яке існувало станом на 16.09.1948 року - день смерті спадкодавця [PERSON] , та належала останньому на підставі договору купівлі - продажу від 08.06.1937 року, р. №12523. Окрім того, вбачається, що згідно договору дарування домоволодіння від 03.06.1946 року [PERSON] подарував своїм братам - [PERSON] та [PERSON] у їх спільну власність у рівних частках 2/9 частини із належних дарувальнику 3/9 (або 1/3) частин житлового будинку [ADDRESS] . До того ж, як вказано у п. 1 вказаного договору дарування 1946 року, домоволодіння в цілому складається із двох житлових будинків: літ. "а" - одноповерховий будинок з квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , та літ. "б" - одноповерховий будинок з квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та сарай, загальною площею будинку 82.5 кв.м.. При цьому, у виключне володіння обдарованих [PERSON] та [PERSON] надається квартира [ADDRESS] з однією кімнатою та кухнею, а також сарай, під толевим дахом, розташований у глибині двора праворуч. З рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 21.09.1983 року за № 363, вбачається, що [PERSON] , квартира [ADDRESS] , склад сім`ї одна особа, самовільно прибудував тамбур «5-1» - 5,4 кв.м., де встановив піч для опалення квартири та умивальник, побудував дерев`яний сарай 5 кв.м. Як вбачається із технічного паспорту на домоволодіння від 27.02.2015 року, а також технічного паспорту від 09.08.2007 року, які були додані позивачем до матеріалів справи, приміщення тамбуру «5-1», площею 5,4 кв.м. - літ. «а4», та приміщення «5-2», площею16,1 кв.м. - літ. «а1», в цілому складають приміщення квартири [ADDRESS] . З наведеного суд вважає, що частка у розмірі 1/3 частин домоволодіння, та її складова 7/200 частин від 7/50 частин, яка на сьогодні належить [PERSON] згідно до договору дарування від 08.06.2017 року, р. № 944, та первинно належала [PERSON] , складається із приміщень житлового будинку літ. "А,А1" домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно висновку судового експерта судової будівельно - технічної експертизи № 19-2396 від 03.11.2021 року, проведеної за матеріалами даної цивільної справи, відповідаючи на перше питання, судовий експерт вказав, що 7/200 часток житлового буднику [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі договору дарування від 08.06.2017 року, складається з приміщень «5-2» площею 16,1 кв.м. літ. «а1», із чим суд погоджується, оскільки такий висновок підтверджується матеріалами справи та встановленими судом фактичними обставинами. Надаючи оцінку висновкам експерта в іншій частині судової експертизи, по питанням 2-4, суд виходить з наступного. Частиною 2 статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. За змістом положень норм ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Суд відхиляє висновки судового експерта, які ним викладено у відповідях на 2-4 питання, виходячи з наступного: - висновки експерта містять відповіді на питання права, а саме висновки про належність майна на праві власності [PERSON] та [PERSON] , який не є учасником справи та питання прав на майно якого не є предметом доказування у даній цивільній справі. - судовий експерт не врахував, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2013 року та ухвала цього суду від 17.07.2013 року про роз`яснення рішення суду, у справі № 1522/27468/12, яким визнано за [PERSON] право власності на 7/36 частин домоволодіння, в тому числі приміщення кв. [ADDRESS] в будинку літ. «В», скасовано постановами Одеського апеляційного суду від 25.02.2020 року, а в позові [PERSON] відмовлено. - судовий експерт не врахував, що рішення народного суду Приморського району м. Одеси від 30.09.1977 року у справі № 2-1606/77, яким виділено в натурі 1/9 частку домоволодіння [PERSON] , у складі приміщень площею 10,3 кв.м., 15,5 кв.м. та 15,7 кв.м. у будинку літ. «В» та «В1», із яким судовий експерт пов`язав висновок про належність прав на майно цієї особи, було скасовано постановою Президії Одеського обласного суду від 20.06.1978 року. Враховуючи вказані обставини, висновки експерта у відповідях на друге - четверте питання мають оцінки питання права та не відповідають дійсним обставинам справи та наявним доказам, та частково виходять за межі предмету доказування, у зв`язку із чим відхиляються судом. Частинами 1, 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Положеннями норм ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частино 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За змістом положень норм ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У постанові Великої Плати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 викладено висновок щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична, за якою особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Отже, враховуючи встановлені судом обставини та надані судом оцінки на підставі доказів, доводи [PERSON] , про те, що 7/200 частин житлового будинку [ADDRESS] , складається із приміщень будинку під літ. "В-ІЖ", не знайшли свого підтвердження, так само як і доводи позивача про самочинність прибудов під літ. «в1» та «в2», а також враховуючи те, що суд не вбачає легітимної мети втручання у право власності відповідачів, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. Щодо зустрічних позовних вимог, суд відзначає наступне. Так, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дівоче прізвище [PERSON] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 30.03.2017 року, реєстровий № 9-108, № 9-109 та № 9-100, до майна померлого [INFO] [PERSON] , в рівних частках (по 1/3 частки) належить на праві власності житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 66,1 кв.м., загальною площею 118,3 кв.м., та надвірних споруд під літ. «Б» - сарай, «В» - гараж», №1, 2 - огорожа, І - вимощення. Зазначений будинок належав спадкодавцю - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Овідіопольським районним управлінням Одеської області 26.11.2015 року, індексний № 48485716. Із матеріалів реєстраційної справи, судом встановлено, що вищевказане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.11.2015 року, індексний № 48485716, видане на підставі зареєстрованої 02.11.2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, поданої [PERSON] . Факт будівництва та тривалий історичний зв`язок приміщень вказаного вище житлового будинку із особою [PERSON] підтверджується дослідженими судом рішеннями Виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів: від 19.12.1986 року № 715, про узаконення на праві власності побудовані кам`яний гараж та сарай «Я»; від 15.07.1988 року № 464, яким тимчасово, до реконструкції району, збережено без права власності [PERSON] побудовані житлові кімнати літ. «12-3» площею 11,6 кв.м., літ. «12-5»площею 13,0 кв.м., кухню літ. «12-1» площею 10,4 кв.м., коридор літ. «12-4»площею 8,4 кв.м., ванну літ. «12-6» площею 2,0 кв.м., туалет літ. «12-7» площею 1,2 кв.м., а також актом громадського дільничного комітету Приморського районна м. Одеси адміністрації Приморської районної ради м. Одеси від 30.05.2002 року, яким узаконено [PERSON] збережені без права власності житлові та підсобні приміщення, площе. 62,3 кв.м. та дозволено провести реконструкцію криши будинку, шляхом добудови мансардного жилого приміщення площею 60 кв.м.. За положеннями норм ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 1 - 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до змісту норм ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз змісту ст. 392 ЦК дає підстави стверджувати що вона містить дві умови, за яких власник може майна може пред`явити позов про визнання його права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Перша умова передбачає наявність спору про право, який є предметом позовного провадження. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав та охоронюваних законом інтересів передбачене і в ст. 16 ЦК, при цьому, такий спосіб захисту права можна визначити як допоміжний речево-правовий засіб захисту. Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів зі сторони третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Окрім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм ст. 392 ЦК України, що викладені: - у постанові Касаційного господарського суду від 20 лютого 2020 року у справі № 5006/5/39б/2012, де суд касаційної інстанції зазначив: вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду; - у постанові Касаційного господарського суду від 21.03.2019 року у справі №909/175/18, про те, що стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності; - у постанові Касаційного господарського суду від 13.05.2019 року у справі № 905/494/18, де міститься висновок, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. КГС роз`яснив, що відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Спосіб захисту права власності, який просять застосувати позивачі за зустрічним позовом, суд вважає ефективним та обумовлюється наступними об`єктивними чинниками: такий спосіб захисту прав позивачів реально відновить наявне суб`єктивне право, яке оспорюється та не визнається [PERSON] ; обраний спосіб захисту відповідає характеру порушення, що вчинено [PERSON] ; обраний спосіб захисту відповідає цілям та завданням судочинства, які означені ст. 2 ЦПК України та не суперечить принципу верховенства права. Враховуючи наведене, а також факт невизнання, оспорення та заявлення [PERSON] власного інтересу на майно, яке належить позивачам на праві спільної власності, суд вважає необхідним зустрічний позов задовольнити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, в даному випадку судовий збір, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу зустрічного позову, який задоволений судом повністю, зустрічними позивачами сплачено по 704,80 грн. кожним, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 124-126 т. 1). За таких обставни, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сплачену кожним суму судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved