Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Блага С.В. звернулася до суду в інтересах [PERSON] із даним позовом, в якому просила визнати виконавчий напис від 21.01.2021р. №62, вчинений приватним нотаріусом І-ФМНО Личуком Т.В. про стягнення на користь АТ «Альфа-Банк» 7415,77 доларів США та 1500,00 грн. - таким, що не підлягає виконанню; стягнути з відповідача моральну шкоду 20000,00 грн. та судові витрати 9362,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 21.01.2021р. приватний виконавець І-ФМНО Личук Т.В. виніс спірний виконавчий напис №62 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за період з 01.09.2017р. по 01.09.2020р. на загальну суму 7415,77 доларів США та 1500,00 грн. На підставі виконавчого напису приватним виконавцем Бабенком Д.А. 05.04.2021р. було відкрито виконавче провадження ВП №65034140. Позивач зазначає, що виконавчий напис вчинено з порушенням законодавства: кредитний договір не був посвідчений нотаріально, позивач не отримував від відповідача письмової вимоги про усунення порушень, окрім того, заборгованість є спірною у зв`язку зі строками позовної давності, і в межах цих строків позивач зборгованість сплатив. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2021 року було відкрито провадження за даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2021 року було задоволено заяву представника позивача та в порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі вказаного виконавчого напису. Також, ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2021 року в якості забезпечення доказів витребувано у приватного нотаріуса І-ФМНО Личука Т.В. копії матеріалів нотаріальної справи, за якими було вчинено нотаріальний напис. В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися. Клопотань про розгляд справи в загальному порядку не надходило. Представник позивача надала заяву про розгляд справи в її та позивача відсутність, де вказала, що проти заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву, заперечень або клопотань до суду не подав. Треті особи пояснень щодо позову до суду не подали. Таким чином суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній доказами у відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1,3 ст. 13, ч. 1 ст. 49 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч. 1, 2, 3 ст. 77, 79, 80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч. 1, 5, 6 ст. 81, ст. 89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 21 січня 2021р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №62 щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором 851/10/27-11/8-361 від 15.08.2008р. за період з 01.09.2017р. по 01.09.2020р. у розмірі 7415,77 доларів США, що складається з 5459,99 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 1939,10 доларів США заборгованості за комісією та відсотками, 16,68 доларів США заборговансоті за відсотками та комісією, а також 1500 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Згідно відповіді Міністерства Юстиції від 06.08.2021р., свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса Личука Т.В. анульована наказом Міністерства юстиції від 14.04.2021р. у зв`язку з неодноразовими порушеннями нотаріусом законодавства про нотаріат, що завдало шкоди фізичним та юридичним особам. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. було відкрито виконавче провадження №65034140, на виконання вказаного виконавчого напису №62, виданого 21.01.2021 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 10.11.2020р. №642/2364/17 було частково задоволено позов АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 15.08.2008р. №851/10/27-11/8-361 в межах строку позовної давності за період з червня 2014р. по серпень 2015р. в розмірі 3833,97 доларів США (яка складається з заборгованості за кредитом 3603 доларів США, та процентів 230,97 доларів США). Приватний виконавець Бабенко Д.А. здійснював виконавче провадження ВП №64261716 за виконавчим листом №642/2364/17 від 18.12.2020р. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 3833,97 доларів США. [PERSON] 26.01.2021р. було сплачено на розрахунок приватного виконавця Бабенка Д.А. 121160,70 грн. заборгованості, після чого постановою від 27.01.2021р. приватний виконавець Бабенко Д.А. закінчив виконавче провадження ВП №64261716 у зв`язку з отримання грошових коштів, яких достатньо для задоволення вимог стягувача. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм суд дійшов до наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідна правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 у справі №569/8884/17. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст ст. 87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 р. у справі №201/11696/16-ц з подібних правовідносин. З копії оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що підставою для його вчинення є ст.87 Закону України «Про нотаріат» та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. Оскільки Ленінським районним судом м.Харкова від 10 листопада 2020 року вже вирішувалося питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором, у тому числі й щодо розміру тіла кредиту, заборгованість, про яку йдеться у виконавчому листі не можна вважати безспірною. Таким чином, суд констатує порушення приватним нотаріусом положень матеріального права і зазначає, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчувався, за відсутності документів, що підтверджують безспірність заборгованості, а також за наявності судового рішення з приводу тих же самих кредитних відносин - оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. суд зазначає наступне. В обгрунтування цих вимог позивач зазначає, що він повністю сплатив гроші за виконавчим документом, виданим за результатами розгляду позову АТ «Альфа-банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, і на час пред`явлення відповідачем виконавчого напису для виконання цей факт був добре відомий відповідачу у цій справі. Незважаючи на це, відповідач отримав та подав виконавчий напис № 62 до виконання, що призвело до незаконного арешту належного позивачу майна, грошових коштів, блокування карток. Окрім того, відповідач давно працює на ринку надання фінансових послуг та використовує у своїй практиці такий правовий механізм стягнення заборгованості, як вчинення виконавчого напису на борговому документі. Виконавчі написи, вчинені АТ «Альфа\-банк» скасовуються майже щодня. Тобто, відповідачу добре відомо, що вчиняючи виконавчий напис та подаючи його на виконання без дотримання строків позовної давності у три роки та за умови сплати боргу - протиправно. Тому, відповідач двічі свідомо порушив права позивача, перший раз - коли подав нотаріусу розрахунок боргу та включив до цього розрахунку, суму заборгованості без урахування строків позовної давності щодо стягуваних сум, другий - коли подав приватному виконавцю виконавчий документ, знаючи про те, що заборгованість за кредитним договором, встановлена судом, погашена в повному обсязі. Це привело до того, що грошові кошти, що надійшли на рахунок позивача і мали бути витрачені на закупку продуктів, господарських товарів для його родини до часу подання позову залишилися заблокованими. Позивач був змушений брати кошти у борг, бо його власні кошти знаходяться рахунку, що арештований. Враховуючи, що позивач має на утриманні дружину, яка не працює та малолітнього сина, цей факт спричинив йому дуже великі моральні страждання, бо він є чоловіком та звик забезпечувати свою родину всім необхідним. До того ж, саме по собі свідоме, зухвале нехтування майнових прав позивача, звернення банку із заявою до недоброчесного нотаріуса з метою неправомірного завищення суми боргу позивача, спричинило йому додаткові моральні страждання як громадянину. Він до цього часу не може зрозуміти, як фінансова установа, що має гарантувати дотримання законодавства, намагалася обманути його. Йому відомо з яких підстав менеджери банку «помилилися» в бік банку. Йому пропонувалося оформити виконання рішення суду через фінансову компанію (за договором про відступлення права вимоги), із сплатою на користь цієї компанії винагороди у 10000,00 грн., він відмовився, і менеджер сказав, що тоді він сплатить значно більше, і він нічого з цим не вдіє. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, їх тривалості, негативних наслідків для [PERSON] у зв`язку із відкриттям виконавчого проваджекння за виконавчим написом, та інших обставин справи, зокрема того, що працівники фінансової установи АТ «Альфа-Банк» свідомо розуміючи, що з приводу заборгованості існував спір, з приводу якого винесено судове рішення, все одно звернулися до приватного виконавця для вчинення виконавчого напису - суд прийшов до переконання, що [PERSON] з вини відповідача АТ «Альфа-Банк» дійсно завдано моральної шкоди внаслідок проведення виконавчих дій з приводу виконання виконавчого напису, та необхідністю звернення до суду для захисту своїх прав, що призвело до душевних страждань, негативних емоцій, а також зміни повсякденного способу життя необхідністю звертатися за правовою допомогою та очікувати результати розгляду справи у суді. Суд погоджується, що такі обставини спричинили додаткові витрати часу та призвели до певних незручностей у його звичайному способі життя, що могло призвести до негативного психологічного стану та тривалих душевних переживань. Разом із цим, позивачем не подано доказів щодо неможливості користуватися власними коштами та отриманням грошей у борг від інших осіб. Тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди у сумі 20000 грн. 00 коп. є недостатньо обгрунтованим, а тому відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень є достатнім, обґрунтованим та справедливим, тому зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача АТ «Альфа-Банк». Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. за вимоги матеріального характеру, 454,00 грн. за забезпечення позову та 2270,00 грн. за позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог: зі сплаті судового збору за вимоги немайнового характеру 908,00 грн. та зі сплати судового збору за забезпечення позову у розмірі 454 грн., а також 567,50 грн. судового збору за вимоги щодо моральної шкоди - пропорційно до розміру задоволених вимог. Разом до стягнення підлягає судовий збір в розмірі 1929,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial