Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позову зазначено, що з 28.03.2015 року позивач та відповідачка перебувають у шлюбі, зареєстрованому Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 111. Від шлюбу мають спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . На цей час шлюбні відносини припинені. Спору щодо розподілу майна немає. Примирення не потрібне. Позивач просить розірвати шлюб. Крім того, позивач просить визначити місце проживання дітей разом із батьком, у зв`язку з тим, що мати дітей зловживає алкогольними напоями, не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться шкільним життям, її агресивна поведінка травмує дітей та шкодять їх психічному здоров`ю. На теперішній час діти проживають разом із батьком [PERSON] та знаходяться на повному його забезпеченні. Батько дітей офіційно працює, має стабільний дохід, який створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина та доньки. Позивач у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримує позовні вимоги. Відповідачка до суду не прибула, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] . За таких обставин суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 28.03.2015 року, який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 111. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис 80), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис 815). Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер відносин сторін, наполягання позивача на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім`ї неможливо, строк для примирення не потрібний, що позивач просить шлюб розірвати, відповідач заперечень не надала, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей, суд приходить до наступного висновку. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до характеристики від 01.06.2021 року, наданої від мешканців будинку [ADDRESS] , [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] з 1988 року, має родину, яка складається з дружини [PERSON] , сина [PERSON] та доньки [PERSON] , з квітня 2021 року мешкає з дітьми сам. Комунальні послуги сплачує вчасно, заборгованості немає, працює, утримує сім`ю . Відповідно до довідки від 11.05.2021 року № 62, виданої Запорізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 61 ЗМР Запорізької області, зазначається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у зазначеному навчальному закладі в 2-а класі. Мати дитини [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її шкільним життям та успішністю, не спілкується з класним керівником, не відвідує батьківських зборів. Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2020 року (справа №334/5743/20), [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 року (справа №334/2338/21), [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та оголошено усне зауваження. Орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району дійшов до висновку про можливість визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Щодо визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування зазначив, що оскільки неповнолітній досяг 14-річного віку, він має право самостійно визначити місце проживання з одним з батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За ст.9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). За нормами ст. 150 СК України, виховання дитини, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя є обов`язком батьків. Згідно із п. 4 ст. 18 Міжнародного пакту про громадські та політичні права від 16 грудня 1966 року, держави, які беруть участь у цьому пакті, зобов`язуються поважати свободу батьків і у відповідних випадках опікунів, забезпечувати релігійне і моральне виховання своїх дітей відповідно до своїх власних переконань. Принципом 9 Декларації Прав Дитини передбачено, що дитина має бути захищена від усіх форм недбалого ставлення. Крім того, під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій\~статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі не повинні братися до уваги (Рішення ЄСПЛ у справі «Земмерфельд проти Німеччини» від 08. 07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03.12.2009 року). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З урахуванням обставин справи та інтересів дитини щодо забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, діючи в якнайкращих інтересах дитини, суд, приходить до висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Щодо визнання місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд прийшов до висновку відмовити у задоволені в цій частині позовних вимог, оскільки останній досяг 14-річного віку, тому, як передбачено ч. 3 ст. 160 СК України, вправі сам вирішувати з ким із батьків проживати, відтак правових підстав та необхідності вирішувати питання про визначення місця проживання її у судовому порядку немає. На підставі викладеного,

Outcome: partial