Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

Адвокат Кметик В.С. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеними між ними 16 січня 2019 року, згідно якого відповідач позичив у [PERSON] 900 000 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 25.10.2019 року. На підтвердження факту отримання коштів від позивача [PERSON] , відповідач надав письмову розписку. Також, 16.08.2020 року [PERSON] надав у позику [PERSON] 10 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31 жовтня 2021 року, про надав письмову розписку. Однак, відповідач своїх зобов`язань за договорами позики не виконав, позичених коштів не повернув, на звернення [PERSON] не реагує. Позивач просить: стягнути з відповідача в користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 16.01.2019 року в сумі 1 274 330,58 грн., з яких: 900 000 грн. - сума позики, 134 330,58 грн. - сума інфляційних втрат, 240 000 грн. - 10% річних. Крім цього, просить стягнути з відповідача в користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 16.08.2020 року в сумі 10 322 долари США, з яких: 10 000 доларів США- сума позики, 322 доларів США - 3% річних, а також 11 350 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Кметик В.С. в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з клопотаннями про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують повністю та просять суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. 02 листопада 2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив 16 січня 2019 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого Позикодавець передає Позичальнику 900 000 грн., що еквівалентно 32 432 долари США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору (01 долар США = 27,75 гривень), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в строк до 25.10.2019 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики, оглянутої у судовому засіданні, відповідно до якої, 16 січня 2019 року [PERSON] взяв у позику в [PERSON] грошові кошти в сумі 900 000,00 грн., які останній передав за місцем свого проживання, які зобов`язується повернути в строку до 25.10.2019 року. У пункті 5 укладеного договору позики сторони передбачили, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять процентів річних від простроченої суми. Крім того, як вбачається із наявної при матеріалах справи, письмової розписки 16 серпня 2020 року [PERSON] взяв у позику в [PERSON] 10 000 доларів США на власні потреби та зобов`язався повернути їх в строк до 31 жовтня 2020 року. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент розгляду судом справи, відповідач не виконав зобов`язання за договорами позики, оскільки не повернув отримані від нього кошти в сумі 900 000,00 грн. за договором позики від 16.01.2019 року. Крім цього, відповідач не виконав інші свої зобов`язання за договором позики від 16.08.2020 року, не повернувши позивачу грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. Велика Палата Верховного Суду, 16 січня 2019 року, розглянувши справу №373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, сума інфляційних втрат за договором позики від 16.01.2019 року становить 134 330,58 грн., а також 10% річних за період з 16.08.2020 року по 12.09.2020 року, що передбачено пунктом 5 укладеного договору позики, що складає 240 000 грн. Проте, суд оцінивши та дослідивши докази не погоджується із зазначеною сумою інфляційних витрат та нарахованих позивачем згідно пункту 5 зазначеного укладеного договору позики - 10 відсотків річних, оскільки строк їх нарахування відповідачу слід здійснювати з 26.10.2019 року, тобто із першої дати прострочення боржником виконання грошових зобов`язань. Таким чином сума інфляційних витрат, яку слід стягнути із відповідача у користь позивача та 10 відсотків річних за період з 26.10.2019 року по 12.09.2020 року за договором позики від 16.01.2019 року буде складати 102 969,5 грн., із розрахунку: Інфляційні нарахування - 102 969,5 грн., Індекс інфляції за весь період = 1.1144106 (листопад 2019 року - 100.1%, грудень 2019 року - 99.8%, січень 2020 року - 100.2%, лютий 2020 року - 99.7%, березень 2020 року - 100.8%, квітень 2020 року - 100.8%, травень 2020 року - 100.3%, червень 2020 року - 100.2%, липень 2020 року - 99.4%, серпень 2020 року - 99.8%, вересень 2020 року - 100.5%, жовтень 2020 року - 101%, листопад 2020 року - 101.3%, грудень 2020 року - 100.9%, січень 2021 року - 101.3%, лютий 2021 року - 101%, березень 2021 року - 101.7%, квітень 2021 року - 100.7%, травень 2021 року - 101.3%, червень 2021 року - 100.2%, липень 2021 року - 100.1%, серпень 2021 року - 99.8%). Крім цього, 10 відсотків річних нарахованих відповідачу на підставі пункту 5 договору позики від 16.01.2019 року буде складати 169 397,26 грн., із розрахунку з 26.10.2019 по 31.12.2019 (днів: 67) сума 10% річних становить 16520.55 грн (900000 х 10 х 67 / 365 / 100) - з 01.01.2020 по 31.12.2020 (днів: 366) сума 10% річних становить 90000.00 грн (900000 х 10 х 366 / 366 / 100) - з 01.01.2021 по 12.09.2021 (днів: 255) сума 10% річних становить 62876.71 грн. (900000 х 10 х 255 / 365 / 100). Таким чином, загальна заборгованість відповідача за договором позики від 16.01.2019 року буде складати: 900 000 грн. - сума позики, 102 969,5 грн. - сума інфляційних втрат, 169 397,26 грн. - 10% річних. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вказала, що оскільки розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно з представленим позивачем розрахунком, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 16.08.2020 року по 12 вересня 2021 року, становить 322 долари США. Однак, суд не погоджується із нарахованою сумою позивача, оскільки строк нарахування трьох відсотків річних відповідачу повинен становити із 01 листопада 2020 року, тобто із дати прострочення ним виконання своїх зобов`язань. Таким чином, три відсотки річних, які відповідачу слід сплатити за договором позики від 16.08.2020 року буде складати 259, 59 долари США за період з 01.11.2020 по 12.09.2021, а саме : - з 01.11.2020 по 31.12.2020 (днів: 61) сума 3% річних становить 50.00 доларів США (10 000 х 3 х 61/ 366 / 100); з 01.01.2021 по 12.09.2021 (днів: 255) сума 3% річних становить 209.59 доларів США (10000 х 3 х 255 / 365 / 100) Враховуючи наведене, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за договором позики від 16.01.2019 року в сумі 1 172 366, 76 грн., із яких: 900 000 грн. - сума позики, 102 969,5 грн. - сума інфляційних втрат, 169 397,26 грн. - 10% річних. Крім цього, суд вважає, що слід стягнути із відповідача у користь позивача заборгованість за договором позики від 16.08.2020 року в сумі 10 259,59 долари США, з яких: 10 000 доларів США - сума позики, 259,59 долари США - 3% річних, а тому вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 11 350,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial