Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про захист авторських прав, в якому просила: визнати дії відповідача у частині недозволеного використання об`єктів авторського права: «[INFO]» (далі Твори №№1-6) за адресою: [ADDRESS] - протиправними, що призвело до порушення авторського та інтелектуального права [PERSON] ; постановити рішення про виплату компенсації за незаконне використання творів відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] розмірі шістдесяти мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення по справі у 2020 році складає 283380 гривень та судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, в тому числі - по сплаті судового збору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.10.2020 року (головуюча суддя Пінкевич Н.С.) від 02.10.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 965 від 28.12.2020 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/7451/20 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року, який проведений, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, судді Янченку А.В. передано цивільну справу № 369/7451/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист авторських прав. Ухвалою суду від 29.12.2020 року справу № 369/7451/20 було прийнято до розгляду суддею Янченком А.В. 01.06.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позову не вбачається та позивачем не доведено порушення відповідачем авторських прав та незаконне використання нібито об`єктів авторського права позивача, також відповідач не погодився з розрахунком суми компенсації, визначеної позивачем. Просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. 30.06.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої остання підтримала задоволення позовних вимог. 01.07.2021 року від відповідача до суду подано заперечення на відповідь на відзив, згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 05.07.2021 року позивачем було подано заяву про уточнення розміру позовних вимог, згідно якої останній зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача компенсацію за фактами незаконного використання об`єктів її авторського права: «[INFO]» у розмірі шістдесяти мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2020 році складає 283 380 грн. Ухвалою суду від 27.07.2021 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фізичну особу-підприємця [PERSON] . 20.09.2021 року від представника третьої особи надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичну особу - [PERSON] , у задоволенні якого відмовлено судом з огляду на безпідставність та необгрунтованість. Ухвалою суду від 27.10.2021 року було закрито підготовче засідання та призначено до розгляду по суті. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є автором творів, які вона 01.07.2017 придбала в магазині «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] , в якому здійснює свою підприємницьку діяльність Фізична особа - підприємець [PERSON] . 01 липня 2017 року позивачем проведено безготівковий розрахунок за товар її банківською карткою через банківський платіжний термінал ,що підтверджується: - фіскальним чеком від 01 липня 2017 року за унікальним номером платежу RRN: [NUMBER] , де вказано назву магазину «[INFO]»,адресу: [ADDRESS] , вказано отримувача коштів: ФОП [PERSON] ; - випискою з банківського рахунку позивача від 01.07.2017 року з ідентичними відомостями; - касовим товарним чеком № КОО-00018432 від 01.07.2017 року, в якому вказано відомості про суб`єкта підприємництва: ФОП [PERSON] , ІНПП: [NUMBER] , ідентична адресата товарні позиції в такому порядку: код товару, його комерційна назва, розміри в міліметрах, ціна: Значок «Прапор України» маленький 12*8,5 мм», за ціною 30.00 грн.; значок «Прапор України великий», 24*16 мм», за ціною 50.00 грн.; 3начок «Прапор чорно-малиновий» 24*16 мм», за ціною 50.00 грн.; «Кулон жовто-блакитний д=18мм», за ціною 65.00 грн.; «Підвіска «Тризуб на червоно-чорному фоні» д18 мм» за ціною 65.00 грн. (далі - товари). Позивач стверджує, що Твори №№1-6 у графічній формі створювалися нею в період з 2003 по 2010 роки. В матеріальній формі, як вироби утилітарного призначення - їх було введено в цивільний оборот з 2010 року як в Інтернеті, так і у звичний спосіб продажу. Позивач вказує, що доказом закріплення авторства є опублікування знаку «копірайт», відомостей про автора та контактні дані у порядку, встановленому ст.11 Закону № 3792-XII (3792-12). Мета Творчої Майстерні «Український ренесанс» - спрямована на відродження молодим поколінням кращих традицій образотворчого та друкарського мистецтва України, що передбачало тривалу та послідовну працю. Тому опублікування правовласницею збірного твору та його окремих частин відбувалося з дотриманням концептуальної цілісності Колекції за первинним задумом автора. Закріплення авторства позивача та її творчого внеску в створення творів містять, зокрема: масові публікації та дистрибуції від 2010 року; Свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 «[INFO]», Свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 року «[INFO]»; експертний висновок судового експерта [PERSON]. №31-01 від 12.04.2019 року. Твори №№1-6 - є об`єктами авторського права згідно висновку судового експерта [PERSON] № 31-01 за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності та в Додатку до цього висновку надано їх опис та вказано на те, що твори існують як в графічній формі (рисунок), так у матеріальній формі (прикраса, аксесуар чи значок, як виріб утилітарного призначення). Виходячи з наведеного - відповідач використав матеріальну форми втілення Творів №№ 1-6. Відповідач протиправно розпоряджався Творами №№1-6 «[INFO]», що підлягає правовому захисту як окрема самостійна частина збірного твору. Позивач вказала, що наслідком неправомірного використання відповідачем творів є порушення наступних майнових та немайнових прав [PERSON] : - вибіркове використання контрафактних копій Творів як окремих складових складного твору, вирваних з контексту, що порушує єдність та цілісність Твору «Збірка», як соціального проекту всупереч первинного задуму автора; - назва проекту «Творча майстерня « [INFO] »» та джерело його походження - не зазначено. Характер та спосіб вчинення протиправних дій відповідача виражався у наступному: -комерційні наміри отримання прибутку - без відрахування винагороди автору; -недозволене виробництво примірників, що є контрафактним; -примірники творів поширено шляхом продажу. У зв`язку із чим позивач вимагає стягнення з відповідача компенсації за вчинення ним дій, які визнаються порушенням її авторського права і суміжних прав у сумі 283380 грн. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому повністю не визнав позовні вимоги [PERSON] , мотивуючи тим, що автентичність реалізованих відповідачем товарів виробів «Прапор України»; значок «Прапор України великий»; «Прапор чорно-малиновий»; «Кулон жовто-блакитний»; «Підвіска «Тризуб на червоно-чорному фоні» до Збірки позивача не встановлена. Позивач [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що продаж творів відповідачем у магазині є їх відтворенням у розумінні статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», і тому на таке розміщення творів поширюється дія статті 15 цього Закону. Якщо у зв`язку з таким розміщенням порушуються майнові права суб`єкта авторського права, визначені статтею 15 названого Закону, то це дає підстави для судового захисту авторського. У рішенні Конституційного Суду України № 6рп-2011 від 16.06.2011 року констатовано, що в Україні немає закону, який регулює порядок використання державних символів, а лише наведено перелік державних символів. Відповідач не заперечував в судовому засіданні авторства позивача на Збірку. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого господарського суду експерт дав відповідь щодо авторства і для з`ясування обставин порушення її авторства не потрібні спеціальні знання. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні повністю. Представник третьої особи надав свої пояснення в судовому засіданні та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивачем не надано доказів про те, що товари, які були продані відповідачем, відповідають Творам №№1-6, авторські права на який належать позивачу [PERSON] . Висновком експерта [PERSON] за результатами експертизи об`єктів інтелектуальної власності не встановлено тотожності товарів придбаних у відповідача творам, які є складовими збірки позивача. Експерт не досліджував товари, які продавались відповідачем, а лише констатував авторство збірки позивача. Рішенням Конституційного Суду України чітко визначено символи держави Україна: прапор, герб, малий герб та неможливість використання авторства державних символів, тобто [PERSON] не може бути автором символів «прапор України» і «Тризуб», не може бути автором окремих державних символів, а лише є автором її Збірки як колекції творів. Візуально спостерігаються відмінності між значками, наявними у Збірці позивача, та тими товарами, які були придбані у відповідача. Крім цього, за наданим відповідачем договором від 10.01.2019 № 10/1 громадянин [PERSON] частково передав ФОП [PERSON] майнові права на твори художнього дизайну, в тому числі й на спірні, що вбачається з додатку до цього договору. У зазначеному договорі [PERSON] зазначив, що саме він є автором цих творів. Дія договору поширюється на правовідносини сторін, які виникли до якого укладення, що у повній мірі відповідає п. 3 ст. 631 ЦК України, згідно якої сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Згідно п. 2.1. вказаного договору визначено, що Відчужувач у частково передає Набувачу майнові права на твори художнього дизайну, які мають наступний вигляд з урахуванням використання зображення, написів і кольорів який відображено у додатку до цього договору. Згідно наданого відповідачем Висновку науково-правової експертизи щодо авторського права на твори образотворчого мистецтва (ескізи нагрудних значків) та правової охорони зображень державних символів від 28.04.2021 НДІ Інтелектуальної власності НАПрН України згідно із яким автором ескізів значків і та інших виробів з відповідними датами створення, які є предметом розгляду і дослідження у даній справі є [PERSON] . Вислухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України регламентовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом «г» ст. 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що не є об`єктом авторського права державні символи України, державні нагороди; символи і знаки органів державної влади, Збройних Сил України та інших військових формувань; символіка територіальних громад; символи та знаки підприємств, установ та організацій. Отже, позивачу не може належати виключне авторське право на використання державних символів України, які увійшли в її Збірку. Sui generis - латинський вираз, що означає унікальність правової конструкції (акту, закону, статусу і т.д.), яка, попри наявну схожість з іншими подібними конструкціями в цілому не має прецедентів. В свою чергу, Позивачем жодним чином не обґрунтовано саме унікальність Творів №№1-6, а також те, що товари які реалізовувались відповідачем не просто схожі на об`єкти на які розповсюджуються її авторські права, а є ідентичними, тобто плагіатом. Відповідно до ст. 20 Конституції України державними символами України є Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України. Великий Державний Герб України встановлюється з урахуванням малого Державного Герба України та герба Війська Запорізького законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Опис державних символів України та порядок їх використання встановлюються законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Постановою Верховної Ради України від 28.01.1992 №2067-ХІІ «Про Державний прапор України» затверджено Державним прапором України національний прапор, що являє собою прямокутне полотнище, яке складається з двох рівних за шириною горизонтально розташованих смуг: верхньої - синього кольору, нижньої - жовтого кольору, із співвідношенням ширини прапора до його довжини 2:3. Зазначена постанова підлягає застосуванню у межах спірних відносин відповідно до пункту першого Розділу 15 «Перехідні положення» Конституції України. Відповідно до зазначеної постанови визначені характерні риси прапору, а саме затверджено Державним прапором України національний прапор, що являє собою прямокутне полотнище, яке складається з двох рівних за шириною горизонтально розташованих смуг: верхньої - синього кольору, нижньої - жовтого кольору, із співвідношенням ширини прапора до його довжини 2:3. Постановою Верховної Ради України від 19.02.1992 №2137-XII «Про Державний герб України» затверджено тризуб як малий герб України, вважаючи його головним елементом великого герба України, а також визначено кольорове та схематичне зображення цього герба. Президентом України прийнято Указ від 9 лютого 2001 року №79/2001 «Про питання щодо використання державних символів України». Наказом Міністерства освіти України №439 від 7 вересня 2000 року затверджено Рекомендації щодо порядку використання державної символіки в навчальних закладах України. В рекомендаціях щодо порядку використання державної символіки в навчальних закладах України звернуто увагу на те, що у всьому світі склалися певні правила використання Державного Прапора, серед яких Державний прапор ніколи і ніде не можна використовувати як прикрасу чи декорацію. З цією метою можна використовувати барви Державного прапора, і то лише у випадку державних чи національних свят, при державних урочистостях тощо. Отже, Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України є об`єктами права державної власності та не можуть належати до об`єктів авторського права. Однак Позивачем жодним чином не обґрунтовано саме унікальність Творів №№1-6, а також те, що товари придбані у відповідача не просто схожі на твори, на які розповсюджуються її авторські права, а є ідентичними. Крім того, позивач стверджує, що вибіркове використання відповідачем контрафактних копій творів як окремих складових збірного твору, вирваних з контексту, порушує єдність та цілісність Збірки всупереч первинному задуму автора, чим [PERSON] підкреслює своє авторство саме на Збірку творів. Доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має авторське право на «[INFO]» Свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 та «[INFO]» Свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 року. За змістом Висновку експерта № 31-01 від 12.04. 2019 року за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, судового експерта [PERSON] - «Твір під назвою «[INFO]» є оригінальним та таким, що створений творчою працею автора [PERSON] ; окремі складові частини збірки творів під назвою « [INFO] » та власні назви деяких з них, є об`єктами авторського права які можуть використовуватись самостійно, а саме: значки частини 1: «[INFO]»; значки частини 2: « [INFO] »; « [INFO] » (2 Варіанти); « [INFO] »; «[INFO]»; Значок Частина 3: « [INFO] »; Значок Частина 4: «[INFO]»; « [INFO] » та значків (чотири варіанти); Частина 5: Кулон, підвіска, сережки: блакитно-жовтий; Кулон, підвіска, сережки: синьо-золотий; Кулон «[INFO]». Вказана Збірка є складеним твором. Авторське право упорядника не поширюється на матеріали, з яких складається твір, тобто будь-яка особа має право використовувати їх на свій розсуд. Охороняється структура розташування матеріалів, їх оригінальний підбір і систематизація. Тому порушенням авторських прав укладача буде запозичення оригінальної структури твору, навіть якщо при цьому самі матеріали, з яких складається твір, були істотно змінені. Позивач стверджує про зафіксовані факти недозволеного використання відповідачем примірників авторських творів позивача, що увійшли до вказаної вище Збірки Творів №№1-6 шляхом продажу в якості товару, що призвело до порушення майнових та немайнових прав позивача. При цьому позивачем не надано доказу ідентичності придбаних у відповідача товарів зображенням наявному у Збірці позивача, а тому твердження позивача про порушення її авторського права при продажу товарів відповідачем безпідставне. Відповідно до положень ст. 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. За змістом ст. 435 та ч.1 ст.437 ЦК України, ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»: первинним суб`єктом авторського права є автор твору; авторське право виникає з моменту створення твору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 ЦК України автору твору належать особисті немайнові права, встановлені статтею 423 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 441 ЦК України використання твору є його опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; публічне виконання; продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо. Статтею 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» регламентовано право автора вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора. Відповідно до ст. 15 ч. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами. Тобто, предметом доказування у цій справі є саме протиправне використання твору, авторське право на який належить позивачу. Згідно із ст. 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Підставою для судового захисту відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське і суміжні права» є вчинення будь-якою особою дій, що порушують майнові права суб`єктів авторського права, визначені ст.ст.15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням обмежень, передбачених ст.ст. 21-25, 42 і 43 Закону. Відповідно до вимог ст. 52 вказаного Закону при порушенні будь-якою особою авторських прав, передбачених ст. 50 цього Закону, недотримання передбачених договором умов використання творів, суб`єкти авторського права мають право звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право, подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або виплату компенсацій, вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень. Згідно п. 12 та п. 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. При вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Отже, при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. Позивач стверджує про порушення її авторського права шляхом позадоговірного використання об`єктів авторського права [PERSON] «[INFO]» та її окремих частин шляхом продажу контрафактних творів. При цьому суд звертає увагу, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що примірники товару, які були придбані нею у відповідача - є такими, що порушують її авторське право, а наданий позивачем висновок експерта не констатує авторство [PERSON] на зображення державних символіки України та ідентичність частини Збірки: «[INFO]» товарам, що продавались відповідачем. Разом з тим, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 54 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 4, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, як безпідставного та необґрунтованого. З огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України покласти на позивача.

Outcome: dismissed