Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на обґрунтування позовних вимог зазначивши, що з 12.10.2015 вона була прийнята старшим інспектором з кадрів апарату управління НДІ травматології та ортопедії на підставі наказу до Донецького національного медичного університету ім. М.Горького. З 12.10.2015 року, на підставі наказу, була прийнята фахівцем 3 категорії (наука) на 0,5 ставки за сумісництвом до Донецького національного університету ім. М.Горького. 15.10.2020 була переведена фахівцем 3 категорії (за сумісництвом на 0,5 ст.) (наука) НДІ травматології та ортопедії, переведена інженером з підготовки кадрів з 15.10.2020 за сумісництвом на 0,5 ставки. У жовтні 2021 їй було видано Направлення на обов`язковий медичний огляд працівника. 09.11.2021 їй стало відомо про наказ № 527 від 04.11.2021 «Про відсторонення працівників від роботи (виконання робіт)». У зв`язку з тим, що вона не пройшла щеплення від COVID-19 та не має медичних документів, які підтверджують неможливість проведення щеплення постійно або тимчасово, вона була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати. З підстав порушення вимог Конституції України, статей 2, 22, 147 Кодексу законів про працю України, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 527 від 04.11.2021 року про відсторонення від роботи, стягнути з відповідача середню заробітну плату за час відсторонення від роботи за кожний робочий день, починаючи з 04.11.2021, стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Прокопцев С.В. в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягали. Представник відповідача Чемерис А.В. до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти задоволення позовної заяви. Надала довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , копії наказів ректора Донецького національного медичного університету ім. М.Горького № 10/12/2-ок від 09.10.2015 року, № 10/12/3-ок від 09.10.2015, № 10/15/2-пр від 15.10.2020, довідки заступника ректора з кадрової роботи № 505 від 10.11.2021 року Донецького національного медичного університету пфдтверджується, що [PERSON] дійсно працює в Донецькому національному медичному університеті з 12.10.2015 року, а 15.10.2020 остання була переведена інженером з підготовки кадрів з 15.10.2020 року за сумісництвом на 0,5 ставки (а.с.14-18, 19-27) [PERSON] було направлено на обов`язковий попередній (періодичний) медичний огляд працівника, що вбачається з направлення, виданого Донецьким національним медичним університетом клініка НДІ травматології та ортопедії (а.с.28). 04.11.2021 року ректором Донецького національного медичного університету було видано наказ про відсторонення працівників від роботи (виконання робіт), відповідно до якого відстороненню від роботи без збереження заробітної плати підлягають особи, визначені у Додатку № 1. У додатку № 1 зазначена, крім інших, [PERSON] , провідний інженер з підготовки кадрів НДІ ТО (а.с.31-34). Згідно довідки, виданої ректором Донецького національного медичного університету № ДОН457 від 10.11.2021 року, [PERSON] за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року нараховано заробітну плату у загальному розмірі 77 564,19 грн. Розмір заробітної плати за вересень 2021 року - 17 657,89 грн, за жовтень 2021 року - 17 798,89 грн (а.с.36). З довідки про середню заробітну плату Донецького національного медичного університету вбачається, що заробітна плата, яка було нарахована [PERSON] за вересень 2021 року складає 12 657,89 грн, за жовтень 2021 року - 17 798,78 грн, кількість відпрацьованих робочих днів за вересень та жовтень 2021 року - 42 дні. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 725,16 грн. Згідно з положеннями ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Положеннями ст.24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Положеннями ч.11 ст.60-2 КЗпП України передбачено, що на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються. У даній справі Позивачка вказує на те, що у зв`язку з її відстороненням від роботи були порушені її гарантовані Конституцією України право на працю та право не бути підданою медичним, науковим чи іншим дослідам. Згідно з положеннями ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Разом з тим, виходячи із змісту Наказу № 527 від 04.11.2021, виданого Відповідачем, Позивачка була відсторонена від роботи на виконання ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 та відповідно до Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, до закінчення карантину або до надання документу, який підтверджує проведення вакцинації. Так, відповідно до Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення та запровадження обмежувальних протиепідеміологічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-Co-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території України встановлений карантин до 31.03.2022. Згідно з положеннями ч.ч.1 - 4 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно з яким обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники: закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Виходячи із аналізу вищевказаних норм національного законодавства, положення ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» не лише визначають види інфекційних хвороб, щеплення проти яких є обов`язковим, а й встановлюють, що ці види інфекційних хвороб включаються до Календаря щеплень. При цьому щеплення проти хвороби COVID-19 до переліку обов`язкових щеплень вказана норма закону не відносить. Разом з тим, з аналізу змісту частин 3-4 вищевказаної статті вбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших інфекційних хвороб. При цьому, перелік таких професій, виробництв та організацій встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Окрім того, у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями і рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають суб`єкти, визначені у частині 4 вказаної статті ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Таким чином, позивачка, будучи працівником закладу, звичайна діяльність якого не може призвести до її зараження та (або) поширення нею інфекційної хвороби у розумінні ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», була відсторонена від роботи з метою попередження інфекцій, тобто за епідемічними показаннями. При цьому, рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території та об`єкті, де працює позивачка, не приймалось жодним із суб`єктів, визначених ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» і доказів зворотного Відповідачами суду не надано. Разом з тим, виходячи із оскаржуваного позивачкою наказу, останню було відсторонено до надання документу, що підтверджує проведення вакцинації. МОЗ були затверджені пріоритетні групи для вакцинації від коронавірусної хвороби COVID-19, які включають, у тому числі, працівників сфери освіти. Однак, рекомендації не зумовлюють виникнення обов`язків і не обмежують прав та свобод громадян і вакцинуватись чи ні кожен вирішує для себе самостійно. Разом з тим, якщо розглядати вакцинацію як один з видів медичних послуг, то слід звернути увагу на наступне. Одним з основних принципів охорони здоров`я в України, виходячи з положень ст.4 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», є дотримання прав і свобод людини і громадянина в сфері охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій. Відповідно до положень ст.43 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Також, згідно з положеннями ст.284 ЦК України, надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла 14 років, провадиться за її згодою. Таким чином, без добровільної згоди особи на проведення вакцинації, таке проведення буде суперечити вимогам закону. Окремо слід звернути увагу, що у Резолюції №2361 (2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові і практичні питання», ухваленій 27.01.2021 Парламентською Асамблеєю Ради Європи, членом якої є Україна, було закликано держави-члени та Європейський союз, окрім іншого, забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску щодо вакцинації, якщо вони не бажають цього робити; гарантувати, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливий ризик для здоров`я або не хоче бути вакцинованим; використовувати сертифікати про вакцинацію лише за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенційних побічних ефектів та побічних явищ. Таким чином, у відповідача наразі немає законних підстав наполягати на вакцинації позивачки та відсторонювати її від роботи, у разі якщо вона відмовилась вакцинуватися від COVID-19 або не надала документ, що підтверджує проведення вакцинації, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу №527 від 04.11.2021 про відсторонення [PERSON] від роботи та задоволення її позову у цій частині. Щодо вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Як визначено в частині першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом було встановлено, що в період з 4 листопада 2021 року - дня відсторонення від роботи позивача, останній було призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Відповідно до наданої відповідачем довідки(, середньоденна зарплата позивачки з урахуванням двох останніх місяців становить = 725,16 грн. З урахуванням того, що позивачку [PERSON] відсторонено від роботи 04.11.2021 і відсторонення тривало по день прийняття судом рішення про його незаконність, а саме: до 11.01.2022, тобто два неповних місяці, тому загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється починаючи з 04.11.2021 по 11.01.2022 включно і складає 41 робочий день. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків виховательки складає 33357,36 грн (725,16 грн х 46 днів) і підлягає стягненню з відповідача. Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць середньої заробітної плати. Розподіл судових витрат. У позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача витрат на правничу допомогу. Зокрема, до позовної заяви додано витяг з договору № 81 про надання правової допомоги від 24.11.2021 року, укладеного позивачем 24.11.2021 із адвокатом Прокопцевим С.В. Зі змісту вказаного договору вбачається, що адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді, здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору у зв`язку зі зверненням клієнта до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Також до позовної заяви додано ордер серії АА № 110832680 від 24.11.2021 року про надання адвокатом Прокопцевим С.В. правової допомоги [PERSON] . Зі змісту попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат до позовної заяви [PERSON] , що загальна сума послуг з надання правової допомоги складає 3500 грн. Квитанцією б/н від 24.11.2021 підтверджується факт сплати позивачем на користь адвоката Прокопцева С.В. гонорару за вищевказаними угодами в сумі 3500 грн. Змістом позовної заяви та доказів, доданих до неї, підтверджується факт виконання адвокатом всіх робіт (послуг), вказаних у розрахунку суми судових витрат. Суд враховує, що позов було задоволено повністю, відповідачем заяв про зменшення витрат на правову допомогу подано не було, у зв`язку із чим, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 3500 грн. в якості витрат за отримання позивачем правової допомоги. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 908 гривень.

Outcome: approved