Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду позовом, в якому просила суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 4 березня 2017 року на користь [PERSON] , що був посвідчений нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-232. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина. За життя [PERSON] склала заповіт на позивача, що був посвідчений 14 липня 2014 р. приватним нотаріусом КМНО Васько А.В. При відкритті спадкової справи, після смерті [PERSON] позивач дізналася у нотаріуса про оспорюваний вище заповіт, складений на відповідача [PERSON] 4 б березня 2017 р. та вважає його недійсним, обґрунтовуючи це тим, що на час його посвідчення спадкодавець перенесла ряд захворювань в тому числі інсульт, мала 2 групу інвалідності , мала захворювання зору та в зв`язку з перенесеними захворюваннями погіршився стан здоров`я спадкодавця в тому числі в останньої почалися психічні розлади, [PERSON] стала бути настороженою, скрізь бачила небезпеку, поведінка її змінилася почала рідко виходити зі свого помешкання, а коли виходила на вулицю стала приносити до дому різний непотріб. В зв`язку з чим позивач вважає, що у спадкодавця були психічні розлади та остання в день посвідчення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, додатково підкресливши хворобливий стан спадкодавця, зокрема й на момент складання оскаржуваного заповіту. Також в судовому засіданні представник позивача поставила під сумнів висновки посмертної судово - психіатричної експертизи та додаткової посмертної судово - психіатричної експертизи, мотивуючи це тим, що експертний заклад - Київський міський центру судово - психіатричних експертизи, якому було доручено в рамках розгляду даної справи проводити вказані вище експертизи не мав права на проведення вказаних експертиз, так - як перебуває в стані ліквідації та не є державним закладом та вважає доведеним той факт, що спадкодавець страждала на психічні розлади , що підтверджується показами свідків, та висновком експертизи №30, та не погоджується з тим, що спадкодавець вела активний спосіб життя, на які посилається відповідач в своїх поясненнях. Представник відповідача позов не визнав, обґрунтовуючи свою позицію тим, що будь - яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність психічних розладів чи за захворювань у спадкодавця [PERSON] сторона позивача не надала, та позовні вимоги ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, підтверджуючи той факт, що за життя у спадкодавця було виявлено ряд захворювань в тому числі й захворювання зору, в зв`язку з чим вона перенесла операційне втручання , але будь яких психічних розладів чи захворювань у [PERSON] не було, остання, з врахуванням фізичного стану, вела активний спосіб життя, що також підтверджується її активною громадською діяльністю. Представники третіх осіб в зал судового засідання не з`явилися, надали до суду заяви про слухання справи в їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи , що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина. 4 березня 2017 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , що був посвідчений нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1- 232. Як убачається з матеріалів спадкової справи № 07/2017 заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Хиля О.В. (копія справи долучена до матеріалів цивільної справи ( а.с.95 -155 т.1) , що 24.10.2017 р. з заявою про прийняття спадщини за заповітом до вказаного вище приватного нотаріуса звернулася позивач по справі [PERSON] надавши нотаріусу заповіт від 14 липня 2014 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Васько А.В., реєстровий номер 611, відповідно до якого спадкодавець [PERSON] заповіла на випадок її смерті своє майно позивачу [PERSON] . Та під час відкриття вказаної спадкової справи були з`ясовано, що спадкодавець [PERSON] 4.03. 2017 р. склала вказаний вище оспорюваний заповіт на користь відповідача [PERSON] . Виходячи з вимог ст. ст. 1216, 1217, 1233 1234 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем Положеннями ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України встановлено, що заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно вимог ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для об`єктивного та всестороннього розгляду справи в судовому засіданні за клопотанням представника позивача були призначені посмертна судово - психіатрична експертиза, та додаткова посмертна судово - психіатрична експертиза та відповідно до висновків якої за №468, від 21 серпня 2019 р. та за № 527 від 17 серпня 2021 р. зазначено, що за життя [PERSON] психічними захворюваннями не страждала , ознак психічних розладів не виявляла та на час посвідчення заповітів від 14.07.2014 р. та від 4.03.2017 р. ознак психічних розладів не виявляла і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. За клопотанням експертів в рамках проведення експертизи були допитані свідки, що надавали свідчення про побут та життя спадкодавця [PERSON] та зазначеним поясненням експертами надавалася відповідна оцінка. Суд критично ставиться до висновку судово - психіатричної експертизи №30 від 5 березня 2020 р. складеного Державною Установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» , що складений у відповідності до вимог ст. 106 ЦПК України та наданого до суду представником позивача. Відповідно до даного висновку слідує, що [PERSON] за життя страждала на органічне ураження головного мозку ( внаслідок судинного ураження головного мозку та перенесеного ГПМК) із легкими когнітивними порушеннями на період 14.07.2014 р. та із слабоумством та психотичними розладами на період 4 березня 2017 р. За своїм психічним станом [PERSON] могла на період 14.07.2014 р. усвідомлювати свої дії та керувати ними. На період 4 березня 2017 р. [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними ( а.с. 79 -81 т.2). Експертами під час проведення вказаної експертизи не встановлено які саме психічні розлади чи захворювання були у спадкодавця [PERSON] та чому за однакового діагнозу в один період часу спадкодавець могла усвідомлювати значення своїх дій, а в інший період часу не могла усвідомлювати значення своїх дій, крім того, як убачається з описової частини вказаного висновку експерта будь - яких медичних даних, щоб підтверджували наявність у спадкодавця психічних розладів чи захворювань досліджено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно роз"ясень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 105 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Виходячи з фактично встановлених судом обставин справи, та наданих доказів щодо них, згідно відомостей, викладених у вказаних вище експертних висновків за №468, від 21 серпня 2019 р. та за № 527 від 17 серпня 2021 р., суд приходить до висновку про недоведеність того, що в момент посвідчення заповіту від 4 березня 2017 р. [PERSON] , через психічні захворювання, розлади не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно наведених положень ст. 225 ЦК не дає підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed