Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 07 липня 2020 року звернулися до суду з позовом до відповідача Другої дніпровської держнотконтори, третя особа: Дніпровська міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року витребувано від Державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області копію спадкової справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивачі у своєму позові посилалися на те, що вони є дочками [PERSON] . На підставі рішення суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 24 березня 1986 року [PERSON] належало 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS], право власності на яке 23 травня 1986 року зареєстровано в МБТІ м. Дніпропетровська. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належні їй 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , є її дочки: позивачі [PERSON] і [PERSON] , а також [PERSON] . [PERSON] спадщину фактично не приймала, із померлою спадкодавицею на час її смерті не проживала і зареєстрованою не була, із заявою про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , до нотаріальної контори не зверталася. [PERSON] проживала в сел. Приангарському Кежемського району Красноярського краю Російської Федерації, де і померла [INFO] . 02 лютого 2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] і [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , по 1/3 частині спадкового майна кожному спадкоємцеві. Таким чином, нотаріальною конторою було безпідставно відкрито спадщину за [PERSON] на 1/3 частину майна, належного спадкодавцеві, оскільки спадкоємцем не було вчинено жодної дії, яка б свідчила про прийняття спадщини. Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2019 року позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Фактично позивачі прийняли спадщину у рівних частинах по Ѕ частині кожною. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2020 року позивачам було відмовлено у задоволенні позовних вимог до Дніпровської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Вважають, що свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , які були видані Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 02 лютого 2007 року [PERSON] і [PERSON] по 1/3 частині спадкового майна кожному є такими, що видані безпідставно і незаконно. Просили суд визнати протиправною відмову Другої дніпровської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлій [INFO] , яка була спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , та визнати право власності на Ѕ частину від спадкового майна, яке залишилося відкритим за [PERSON] (43/300) після смерті матері, [PERSON] (43/100), померлої [INFO] , що складає 43/600 (або 1/6) частину домоволодіння [ADDRESS] , за [PERSON] і [PERSON] право власності по 1/6 частині домоволодіння [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 12 135 гривень 60 коп. Представники позивачів у своїх заявах до суду справу просили розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач Друга дніпровська державна нотаріальна контора свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, у своїй заяві до суду у зв`язку із великою виробничою завантаженістю просила справу розглядати без участі свого представника за наявними в матеріалах справи доками та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа Дніпровська міська рада свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини не направлення свого представника не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 24 березня 1986 року [PERSON] належало 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS], право власності на яке у встановленому законом порядку 23 травня 1986 року було зареєстровано в МБТІ в реєстровій книзі під № 263-65. [PERSON] є матір`ю [PERSON] і [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла (а.с. 7). Після її смерті відкрилася спадщина на належні їй 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , звернулися [PERSON] і [PERSON] 02 лютого 2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] і [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] по 1/3 частині майна, належного померлій, яке складається із 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 8, 10). 1/3 частина спадкового майна, належного [PERSON] , померлій [INFO] , яке складається із 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS], залишилася відкритою за [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла (а.с. 14). 16 серпня 2019 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у вигляді 1/3 частини спадкового майна, безпідставно залишеної відкритою за [PERSON] . Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2019 року [PERSON] і [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 16). На підставі ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частиною 1 статті 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , вбачається, що [PERSON] і [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері, [PERSON] , померлої [INFO] . Заяв від [PERSON] про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття матеріали спадкової справи не містять, так само відсутні докази фактичного прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , зокрема довідкою про склад сім`ї і зареєстрованих осіб, вона не проживала та не була зареєстрованою разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - [INFO] . Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено ЗУ «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб`єктного складу осіб наведене у статті 50 ЗУ «Про нотаріат». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зроблено висновок, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Закріплене у статті 50 ЗУ «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення». Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), згідно з яким належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Враховуючи конкретні обставини даної справи, суд приходить до висновку, що фактично спір щодо спадкового майна, яке складалося із 1/3 частини 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , та яке залишилося відкритим за [PERSON] , існує між позивачами. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18) (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) (пункт 75). З урахуванням зазначених обставин, у задоволенні позовних вимог позивачам слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивачеві у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачами у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом, підлягають віднесенню за їх рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed