Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Згідно позовних вимог, просив суд визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,100 га, кадастровий номер: 1221455800-02-025-0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) грошову компенсацію за 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,100 га, кадастровий номер: 1221455800-02-025-0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 59 392,00 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог і просив суд відмовити у їх задоволенні. Окрім того посилався на пояснення які містяться у відзиві. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 11 жовтня 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2017 року, яке набрало законної сили 25.07.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 14 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1221455800:02:025:0051, площею 0,100 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.І . та зареєстрованого в реєстрі № 534. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ№ 474947, зареєстрована 04.04.2008 року, в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зa № 0812001545, Дніпропетровським районним відділом земельних ресурсів. Окрім того, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені: «Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , ІПН: [NUMBER] , [INFO] та [PERSON] , ІПН: [NUMBER] [INFO] наступне майно: земельну ділянку, площею 0,100 га, кадастровий номер № 1221455800-02-025-0051, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та має наступні технічні характеристики літ. А-1Ж - житловий будинок площею 130.4 кв.м; Літ. Б вбиральня; Літ. В - вхід у погріб; Літ. 1 колон -, Літ. З/Я - Зливна яма; №1-3 - ворота, хвіртка, огорожа. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,100 га, кадастровий номер № 1221455800-02-025-0051, розташовану за адресою: розташовану за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,100 га, кадастровий номер № 1221455800-02-025-0051, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] , та [PERSON] право власності по 1/2 частині об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.» 05 лютого 2020 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову по справі №175/3218/17 за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, де рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2019 року скасувати в частині визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/2 частині об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, по [ADDRESS] та ухвалити в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.» Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України - кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У ст. 86 ЗК передбачено, що земельна ділянка може перебувати у спільній власності як із визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність - ст. 87 ЗК), так і без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність - ст. 89 ЗК). Згідно статей 364, 367 ЦК кожен зі співвласників має право на виділення його частки майна, що перебуває у спільній частковій власності, в натурі або його поділ із дотриманням вимог ст. 183 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частина 3 статті 358 ЦК України надає кожному співвласнику право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи встановлено, що 18 травня 2020 року представник [PERSON] звернулась до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з клопотанням про призначення судової оціночно-земельної експертизи для подання висновку експерта до суду. На виконання вказаного клопотання була проведена судова оціночно-земельна експертиза №2175-20 та отримано висновок експерта від 26 травня 2020 року. Відповідно до висновку експерта за результат проведення судової оціночно-земельної експертизи № 2175-20 від 26 травня 2020 року ринкова вартість земельної ділянки кадастровим номером 1221455800:02:025:0051, площею 0,100 га, розташована за адресою: [ADDRESS] складає 118 784, 00 грн. (сто вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири грн. 10 коп). У свою чергу, позивач [PERSON] вніс половину суми вартості земельної ділянки у розмірі 59372,00 грн., визначеної вищевказаним висновком експерта на депозитний рахунок суду (код отримувача 26239738; Банк отримувача ДЕРЖКАЗНАЧЕЙСЬКА СЛУЖБА УКРАЇНИ, отримувач ТУДСА України в Дніпропетровській області), що підтверджується відповідною квитанцією №0.0.2341134005.1 від 15.11.2021 року. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб . Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судовий збір в розмірі 1187,90 грн., сплачений останнім при подачі позову. На підставі викладеного і

Outcome: approved