Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що він є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 28.03.2009 року зареєстрованого в реєстрі за № 3014. В будинку зареєстрована [PERSON] (відповідач по справі), але не проживає з 04.04.2014 року, що підтверджується актом обстеження домоволодіння від 17.01.2020 року, складеного депутатом Дар-Надеждинської сільської ради Колісник Н.М. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. В направленому до суду відзиві на позов відповідач зазначає, що з 24 квітня 2003 року вона перебувала в шлюбі з позивачем. За час проживання в шлюбі, за рахунок спільних грошових коштів, 28 березня 2009 року, вони придбали жилий будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS] , який вони облаштовували спільними зусиллями та проводили ремонт перед заселенням. За спільні кошти придбавали необхідні матеріали, предмети домашнього вжитку. Таким чином вона є співвласником будинку. Згідно рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 24 березня 2014 року між ними було розірвано шлюб. Добровільно здійснити поділ сумісно нажитого майна [PERSON] категорично відмовляється. У зв`язку з відсутністю можливості працевлаштування на території Сахновщинського району, 28 травня 2012 року вона працевлаштувалася на посаду товарознавець в ТОВ «АТБ - маркет» в м. Дніпро, тому вимушена винаймати житло в смт Обухівка Дніпропетровської області. З 01 серпня 2014 року по 09 червня 2017 року перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим, не мала змоги перебувати за адресою: [ADDRESS] . Крім того, під час розгляду справи в судовому засіданні відповідач зазначила, що у вказаному будинку залишились її особисті речі, які позивач відмовляється їй віддавати. Також в зазначеному будинку з позивачем проживає їх спільна дитина. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту резюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 28.03.2009 poку зареєстрованого в реєстрі за №3014. (а.с.11) Згідно довідки Дар-Надеждинської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 17.02.2020 року відповідач [PERSON] зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . (а.с.15) Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 17.01.2020 року комісія в складі депутата Дар-Надеждинської сільської ради Колісник Н.М. та сусідів [PERSON] , [PERSON] встановли, що під час огляду домоволодіння за адресою : [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 04.04.2014 року. На час огляду речі її речі в будинку відсутні. (а.с.10) Згідно копії рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 24 березня 2014 року, справа №634/323/14-ц, шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований 24 квітня 2003 року Вовківською сільською радою Кегичівського району Харківської області, актовий запис №3, було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». (а.с.70) У зв`язку з припиненням сімейних відносин з позивачем, відповідач [PERSON] припинила проживання в вказаному будинку. Відповідно до довідки ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» від 06 березня 2020 року №134-ОК [PERSON] працює в ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» з 28 травня 2012 року, та їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 серпня 2014 року по [INFO] . (а.с.65) Згідно довідки директора КП «Добробут» [PERSON] проживає по [ADDRESS] з 2014 року без реєстрації. (а.с. 67) Як встановлено судом відповідач [PERSON] іншого житла не має. Крім того, в провадженні Сахновщинського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що з [PERSON] знайомий з 2012 року коли вона влаштувалася на роботу в ТОВ «АТБ-МАРКЕТ». Чоловік у неї не працював. З 2014 року вони з [PERSON] почали проживати в цивільному шлюбі і у них народилася дитина. З того часу [PERSON] декілька разів їздила до місця реєстраціїза адресою: [ADDRESS] , але потрапити в будинок вона не змогла, оскільки позивач змінив замки на дверях. Також зазначив, що позивач будучи у відпустці по догляду за дитиною не могла відвідувати будинок за місцем своєї реєстрації, оскільки доглядала дитину. Йому відомо, що вказаний будинок є спільною власністю позивача з відповідачем, оскільки придбаний після укладання шлюбу, вони разом робили в ньому ремонт, провели в будинок газ. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Судом було задоволено клопотання позивача про допит свідків: [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, вказані свідки в судове засідання не з`явились, незважаючи на їх неодноразове повідомлення про час та місце судового засідання. Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилання позивача, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини неповажності причин не проживання відповідача у будинку, право користування яким остання має і отримала його зі згоди власника будинку як член сім`ї. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed