Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

27 вересня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 50000 гривень та 908 гривень судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що позивач позичила відповідачу грошові кошти в сумі 50000 гривень. На підтвердження того, що відповідач отримав кошти, позивачем була складена розписка, відповідно до якої [PERSON] позичила грошові кошти в сумі 50000 гривень [PERSON] на термін по вимозі до 17 травня. В порушення своїх зобов`язань, відповідач не повернув позичені ним кошти, тому позивач просить суд стягнути на її користь суму боргу в розмірі 50000 гривень та 908 гривень сплаченого судового збору. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, які відповідають змісту позовних вимог. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, ознайомившись з матеріалами справи, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно розписки, складеної позивачем, в якій відповідач [PERSON] зазначив, що позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 50000 гривень на термін по вимозі до 17 травня (а.с.7). Позивачем в судовому засіданні зазначено, що кошти їй не повернуті, тому позивач просила стягнути з відповідача борг в розмірі 50000 гривень. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що дійсно позичав кошти у позивача в розмірі 50000 гривень, однак кошти ним були їй повернуті. Жодних розписок про отримання коштів від позивача не отримував. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти. Свідок [PERSON] надав показання суду про те, що дійсно позичали кошти у [PERSON] , в якій сумі та якому році точно не пам`ятає. Кошти позивачу повернуті з відсотками. Коли придбали базу в [ADDRESS] , то позичали кошти для проведення ремонту бази. Кошти повернули з відсотками за домовленістю. При позиці був присутній. У 2019 році кошти в [PERSON] не брали. Свідок [PERSON] надала показання суду про те, що вона є дочкою відповідача [PERSON] , який є приватним підприємцем та здійснює свою діяльність за адресою [ADDRESS] . З 2011 року по 2021 рік працювала у батька на посаді керуючого. Так як на території бази проводились ремонтні роботи, то їй відомо від батька, що для проведення ремонтних робіт на території бази він позичив у [PERSON] 50000 гривень, приблизно у 2009-2010 році. Батько повернув гроші [PERSON] з відсотками, а саме, 5% від позиченої суми. Окрім того, батько ще неодноразово позивач кошти у [PERSON] , які він також повернув 30.12.2013 року. По позиці 2013 року, яка бралась для ремонту будинку, також сплачені відсотки. Відсотки були сплачені у виді зерна та товчі. Кошти позичались на декілька місяців. Щодо показань свідків, щодо повернення грошових коштів суд оцінює їх критично, так як свідки перебувають в родинних та дружніх відносинах з відповідачем. Доказів про те, що дійсно кошти повернуті не стверджується жодними доказами. П. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Тому враховуючи вищезазначене, показання свідків не можуть бути враховані, як доказ виконання договору позики та повернення коштів позивачу. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо передачі коштів відповідачу, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, зважаючи на вищевикладене, позивачем було доведено факт укладення між сторонами договору позики, що також було стверджено відповідачем в судовому засіданні, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Вказана позиція визначена Постановою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року (справа № 499/144/17).

Outcome: approved