Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою.В обгрунтування доводів зазначає, що відповідно до розписки від 07.08.2020 року [PERSON] взяв у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 40000 грн., які зобов`язувався повернути у строк до 31.12.2020 року. Однак станом на 25.10.2021 року грошові кошти не повернув, взяті на себе зобов`язання не виконав, від добровільної сплати боргу ухиляється, звернення з проханням повернення грошей ігнорує. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу за розпискою від 07.08.2020 року у розмірі 40000 грн. - основного боргу, 920,55 грн. - 3% річних, 2499,42 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання. Стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн. Суд своєю ухвалою від 02.11.2021 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, відповідачу копія позовної заяви та доданих до неї документів з використанням послуг поштового зв`язку, які надаються АТ "Укрпошта". Інформація щодо розгляду справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Позивач та його представник-адвокат Козар М.М., який діє в інтересах [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 04.10.2021 року, ордер на надання правової допомоги серії РН-545 №082/21 від 07.10.2021 року)позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити(вх.№ 7839). Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Відповідач повідомлений про відкриття провадження через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України 02.11.2021 року (відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України), поштове повідомлення повернуто до суду із відміткою "адресат відсутній" (відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 129 ЦПК України - днем вручення судового повідомлення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження). Відповідачу роз`яснено, що в разі ненадання ним відзиву, суд вирішує справу за наявними матеріалам. Заперечень на позовну заяву, що спростовують заявлені вимоги до суду не надано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження. Суд проводить заочний розгляд справи (п.3 ч.1 ст. 280 ЦПК України) за наявними доказами у справі та доходить такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК УКраїни звернутися до суду за захистом своїх порушених прав чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 55 Конституції України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. Судом встановлено, що відповідно до розписки «07 серпня 2020 року [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Свалявським РВ ГУМВС України в Закарпатській області від 13.12.1996 року отримав в борг від [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Свалявським РВ ГУМВС України в Закарпатській області від 30.01.1996 року грошову суму в розмірі 40000 грн. (сорок тисяч гривень 00 коп.) із зобов`язанням повернути грошові кошти у повному обсязі до 31 грудня 2020 року" (оригінал розписки додано до позову, а.с. 16). За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України - зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (суд ураховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.10.2019 року, справа №723/304/16-ц: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки»). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до норм ст.ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». В судовому засіданні встановлено, що станом на день звернення позивача до суду, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики від 07.08.2020 року у встановлений договором строк не виконав, позику в строк до 31.12.2020 року не повернув. За таких обставин, з`ясувавши достатність доказів і взаємний зв`язок у сукупності, враховуючи, що розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання, суд доходить висновку, що зявлену вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу за розпискою від 07.08.2020 року у розмірі 40000 грн. слід задовольнити. Щодо стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України - в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом установлено, що відповідач порушив умови взятого на себе грошового зобов`язання, не виконує його належним чином, а тому підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення сплати боргу. Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника та визначається від простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, з відповідача слід стягнути і три проценти річних від простроченої суми. Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних та інфляційних витрат, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми у розмірі 920,55 грн. та інфляційних витрат у сумі 2499,42 грн. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Суд бере до уваги, що відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Своїм правом подати докази розпорядився на свій розсуд, доказів протилежного у відповідності до ст. 81 ЦПК України до суду не подав. Відповідно ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Отже, з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України - у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання щодо розподілу судового збору, суд ураховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України - у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача, а тому суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені [PERSON] , які складаються з судового збору в розмірі 908 грн. (за подання позовної заяви). У відповідності до положень до ст. 133 ЦПК України - до витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПКУкраїни - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивач в позовній заяві про відшкодування судових витрат по оплаті за надання правничої допомоги визначив розмір витрат у розмірі 6000 грн. (у відповідності до договору про надання правової допомоги від 04.10.2021 року). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. На підтвердження витрат на правову допомогу суду наданий: договір про надання правової допомоги від 04.10.2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Козар М.М. Відповідно до підпункту 1 п.4 Виплата гонорару та компенсація додаткових затрат у договорі зазначено: "За надання юридичної допомоги Клієнт погоджується виплатити Адвокату гонорар 6000 грн.". Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Суд також бере до уваги, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, не встановлено форми такого документа, а також те, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката. Враховує, що предметом дослідження витрат на правничу допомогу адвоката є обсяг фактично виконаних адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, вказаних у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, а не облік отриманого адвокатом доходу та його оподаткування, однак адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; повинен надати суду обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, їх вартість; акт прийому-передачі наданої правничої допомоги (послуг) до договору про надання правничої допомоги, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги про детальний опис наданих послуг із обумовленою сторонами договору вартістю у межах надання правової допомоги під час розгляду справи (суд ураховує правові висновки у постановах Верховного Суду: від 15.09.2021 року, справа №440/4206/19, від 15.06.2021 року, справа №159/5837/19, від 29.10.2020 року, справа №686/5064/20). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги від 04.10.2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Козар М.М., розрахунок виконаних робіт від 22.11.2021 року на суму 6000 грн. (косультаційні послуги з роз`ясненя законодавства та нормативних актів, складання позовної заяви, витрат на друк, копіювання, транспортні витрати, представництво клієнта у судових засіданнях). Суд ураховує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії»: "відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір), а тому суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 4800 грн., яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та є доведеною і фактично підтвердженою доказами, які суд визнає належними та допустимими. Разом з тим, не підлягає стягненню 1200 грн. за представництво клієнта в судових засіданнях, поскільки справу призначено та розглянуто у спрощеному провадженні без повідомлення сторін. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: partial