Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.08.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №490046198, відповідно до якого відповідачеві було надано кредит у розмірі 14 660 дол. США. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2015 стягнуто з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 91 951 дол. США 41 цент, що за офіційним курсом НБУ складає 1 938 785,19 грн. В якості виконання вказаного рішення на рахунок позивача 30.09.2016 надійшли грошові кошти у сумі 42 813,39 грн., проте досі залишається непогашена заборгованість у сумі 1 895 971,80 грн. Відповідно до розрахунку за період з 18.08.2015 по 07.05.2021 3% річних від простроченої суми становить 325 379,79 грн., які позивач і просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 25.10.2021 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, призначено справу для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді, однак не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні правовідносини та дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», яке в подальшому переіменовано на Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та [PERSON] 31.08.2007 укладено кредитний договір № 490046198, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у сумі 14 660 дол. США зі сплатою процентів - 12 % річних, з датою остаточного повернення кредиту - 31.08.2013. Цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу (а. с. 10 - 14). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2015 у справі № 753/11253/15 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 490046198 від 31.08.2007 - 91 951 дол. США 41 цент, що за офіційним кусом НБУ складає 1 938 785,19 грн. (а. с. 5 - 9). Позивач зазначає про те, що в якості виконання вказаного рішення на рахунок позивача 30.09.2016 надійшли грошові кошти у сумі 42 813,39 грн., таким чином, з 01.10.2016 залишається непогашеною сума боргу 1 895 971,80 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказаною статтею визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України, та правових позицій Верховного Суду України, оскільки відповідач не виконує рішення суду щодо сплати боргу за кредитним договором, суд вважає заявлені позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних правомірними. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Однак суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком, оскільки він здійснений з 18.08.2015 - дати винесення судом рішення, однак відповідно до штампу суду, який розміщений на заочному рішенні № 753/11253/15-ц, вказане рішення набрало законної сили 21.09.2015, а отже і розрахунок трьох відсотків річних необхідно здійснювати із вказаної дати. Відповідно до здійсненого судом розрахунку три відсотки річних за період з 21.09.2015 по 30.09.2016 (сума боргу 1 938 785,19 грн.) та з 01.10.2016 по 07.05.2021 (сума боргу 1 895 971,80 грн.) становить 321 401,95 грн, які і підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 821,03 грн. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial