Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 13 вересня 2021 року, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 08 липня 2021 року Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №471; після розірвання шлюбу просить повернути їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 08 липня 2021 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Від шлюбу сторони дітей не мають. Шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинено з серпня 2021 року, з того часу вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Спільне життя між сторонами не склалось через зради відповідача, та різні погляди на сімейне життя та сімейні цінності, що призводило до виникнення між ними конфліктів та сварок. Примирення вважає неможливим, оскільки, на її переконання, шлюб розпався остаточно та носить формальний характер, та буде суперечити її інтересам. Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористалася, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на розірванні шлюбу. Після розірвання шлюбу просить повернути дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання в порядку ч.1 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №471, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] (а.с.6). Судовим розглядом встановлено, щошлюбні стосунки між сторонами припинено у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння. Сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Від шлюбу сторони дітей не мають. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 018 липня 2021 року, слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », після розірвання шлюбу суд вважає за можливе відновити позивачці дошлюбне прізвище зважаючи на наявну заяву від неї про відновлення дошлюбного прізвища. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. 00 коп., понесені позивачем відповідно до квитанції (а.с.3), стягнути з відповідача на її користь. Інші процесуальні витрати по справі відсутні.

Outcome: approved