Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

11.10.2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-301/434/2006 від 21.09.2006 року у розмірі 18040,51 доларів США, еквівалент - 143963,31 грн., а саме: борг за кредитом - 9792,38 доларів США, еквівалент - 78143,23 грн.; борг за відсотками - 3115,67 доларів США, еквівалент - 24863,08 грн.; штрафні санкції - 5132,45 доларів США, еквівалент - 40597,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач до теперішнього часу свого зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, позивачу були спричинені збитки: інфляційні втрати за кредитом - 15581,71 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за кредитом - 7039,29 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); інфляційні втрати за відсотками - 2554,31 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за відсотками - 1153,95 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року). Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на його користь стягнення інфляційні втрати та 3 % річних в загальному розмірі 26329,26 грн., а саме: інфляційні втрати за кредитом - 15581,71 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за кредитом - 7039,29 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); інфляційні втрати за відсотками - 2554,31 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за відсотками - 1153,95 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відзив на позов не надав. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-301/434/2006 від 21.09.2006 року у розмірі 18040,51 доларів США, еквівалент - 143963,31 грн., а саме: борг за кредитом - 9792,38 доларів США, еквівалент - 78143,23 грн.; борг за відсотками - 3115,67 доларів США, еквівалент - 24863,08 грн.; штрафні санкції - 5132,45 доларів США, еквівалент - 40597,00 грн. (а.с. 17). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року № 6-2168цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦПК України за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. З урахуванням того, що відповідачем заборгованість за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2012 року погашена не була, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до розрахунку (а.с. 21-24) інфляційні втрати та 3 % річних в загальному розмірі 26329,26 грн. (двадцять шість тисяч триста двадцять дев`ять гривень 26 копійок), а саме: інфляційні втрати за кредитом - 15581,71 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за кредитом - 7039,29 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); інфляційні втрати за відсотками - 2554,31 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року); 3 % річних за відсотками - 1153,95 грн. (за період з 16.09.2018 року по 16.09.2021 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідачів на користь позивача в рівних частинах необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2270,00 грн. (а.с. 3). На підставі викладеного та

Outcome: approved