Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсними кредитних договорів та застосування наслідків визнання угод недійсними, визнання факту порушення ПАТ «УкрСиббанк» норм ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитних договорів. З врахуванням останніх уточнень, позивачі просили визнати недійсними кредитні договори № 11102877000 та № 11103025000/2 від 22.12.2006 року щодо надання споживчого кредиту укладеного між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» застосувавши наслідки визнання недійсності до договору іпотеки від 22.12.2006 року. Визнати факт порушення АКІБ «Укрсиббанк» положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення кредитних договорів № 11102877000 та № 11103025000/2 від 22.12.2006 року. В обґрунтування зазначено, що банком порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банком під час укладання кредитних договорів не було надано детальний розрахунок загальної вартості кредиту, також в самому кредитному договорі банком не надано графіку погашення кредиту с детальною розшифровкою загальної вартості кредиту для споживачів, переліку витрат щодо отримання кредиту, його обслуговування та повернення, а також адміністративні витрати, витрати по страхуванню, юридичне оформлення в тому числі нарахування прцентів. Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Загороднюку В.І. Ухвалою суду від 27 грудня 2016 року відкрито провадження по справі. 27 березня 2017 року ухвалою суду клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 27.03.2017 року. 26 березня 2018 року клопотання представника позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" належним чином завірені: - копії всіх договорів та додатків до них, доповнень, укладених АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] ; - розрахунки платежів [PERSON] по кредитному договору, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «УкрСиббанк», із зазначенням суми заборгованості; - копії банківської ліцензії (доповнення та дозволу до неї), індивідуальної ліцензії АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «УкрСиббанк»; - письмові докази, які підтверджують повідомлення [PERSON] про заміну стягувача за кредитним договором укладеним [PERSON] з АКІБ "УкрСиббанк" і інші поштові повідомлення які прямували боржнику. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Єршова Л.С.) від 11 лютого 2019 року цивільну справу № 522/23572/16-ц прийнято до провадження встановлено слухати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року відмовлено у задоволені заяви [PERSON] про забезпечення позову. 27 серпня 2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду. 05 жовтня 2020 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подана апеляційна скарга на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року апеляційну скаргу задоволено. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року (суддя Чернявська Л.М.) прийнято у провадження цивільну справу. Призначено проведення підготовчого судового засідання. 20 липня 2021 року від представника АТ «Укрсиббанк» до суду надійшла заява, в якій представник банку заперечував проти задоволення позову. Зазначили, що 12 листопада 2011 року право вимоги до [PERSON] щодо погашення заборгованості, що виникли на підставі даного кредитного договору перейшли до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу № 1 укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Також, зазначили, що у випадку прийняття судом рішення по даній справі про задоволення позовних вимог відносно визнання Договору про надання споживчого кредиту № 11102877000 недійсним - ставиться під сумнів законність судового рішення від 29.09.2011 року по цивільній справі № 2/1522/8125/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки та фактично позбавить сенсу його виконання ураховуючи наслідки визнання правочину недійсним. Під час розгляду справи, просили взяти до уваги заяву АТ «Урсиббанк» про застосування строків позовної давності, яка міститься в матеріалах справи. Просили розглядати справу за відсутності. Протокольною ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 29 листопада 2021 року від представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. 23 грудня 2021 року від представника ТОВ «Кей-Колект» до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі відповідача та представника відповідача. Також зазначено, що позивачі не довели обставини на які посилаються, як на підставу своїх позовних вимог по справі, для надання пояснень систематично не з`являються до суду, у зв`язку з чим просили залишити позовну заяву без задоволення. В судове засідання 05 січня 2022 року учасники справи не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 22.12.2006 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11102877000 від 22.12.2006 року та договір про надання споживчого кредиту № 11103025000/2 від 22 грудня 2006 року, відповідно до якого ПАТ " УкрСиббанк" надав [PERSON] кредит у сумі 192687, 00 швейцарських франків терміном з 22.12.2006 року по 22.12.2020 року з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно Графіку погашення кредиту та відсотків. Відповідно до пункту 1.2.2 Договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 22 грудня 2020 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або умов відповідної угоди сторін. Згідно з п.п. 1.3.1-1.3.3 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 7,99 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. Нарахування процентів за Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Період нарахування процентів, згідно умов договору, починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2, 9.2 Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику, і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Відповідно до п. 9.1, п. 9. 2 Договору процентна ставка за цим Договором може бути змінена в порядку і на умовах, визначених Договором. 01 жовтня 2007 року в забезпечення виконання позичальником умов договору між банком та [PERSON] був В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 11102877000 від 22.12.2006 був укладений договір іпотеки між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», який є іпотекодержателем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яки є іпотекодавцями, згідно якого в іпотеку була передана кв. [ADDRESS] . Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що [PERSON] не спростовано, що при укладенні кредитних договорів від 22 грудня 2006 року він дійяв з метою досягнення певної мети, вважаючи, що договір відповідає його інтересам, а банк при наданні йому кредиту діяв добросовісно та з дотриманням вимог закону. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов1язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким актом цивільного законодавства є, у тому числі, Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. «д» ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція від 13.01.2006 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно з п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов1язані перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. В пункті 3.1 Правил зазначено, що банки зобов`язані в кредитному договорі надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх послуг, а також інших фінансових зобов`язань. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція від 13.01.2006 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони досягли домовленості щодо розміру кредиту в сумі 192687, 00 швейцарських франків, та розміру відсотків- 7, 990 % з правом банку їх щомісячного перегляду та збільшення. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до вимог ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплату процентів, відповідальність сторін. Судом встановлено та не заперечено позивачами, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони у належній формі дійшли згоди щодо умов кредитування, визначених у кредитному договорі, а саме: ціни договору та відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Також сторонами не заперечувалось, що грошові кошти за умовами договору [PERSON] були отримані. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З точки зору закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення договору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З укладеного між сторонами кредитних договорів вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідально їх внутрішній волі. Крім того, сторони не заперечували, що [PERSON] при укладення договору не пред`являв будь-яких вимог в частині надання додаткової, незрозумілої йому інформації, якщо таке нерозуміння мало місце, вся інформація про розмір грошових зборів і витрат та комісій була зазначена в договорі, з якою він погодився, підписавши договір. Укладаючи Кредитні договори сторони визначили відповідальність сторін, підписавши договір, позивач ознайомився з видами та розміром відповідальності за невиконання та неналежне виконання умов договору. Виходячи з цього, суд вважає, що при укладенні договору [PERSON] був обізнаний про сукупну вартість кредиту, розмір процентної ставки та деталізованим графіком погашення кредиту. За змістом Закону України «Про захист прав споживачів» він застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача. Суд не приймає до уваги приведені позивачами твердження в обґрунтування пред`явленого позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч.2 ст.11, ч.1 ст.6 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин зазначено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві при укладенні договору споживчого кредиту. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг відповідно до п.2 ст.19 Закону. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. Згідно з п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Звертаючись до суду, позивач посилається на недійсність договору з огляду Закон України « Про захист прав споживачів» щодо використання нечесної підприємницької практики при укладенні договору, а саме: ненадання всієї необхідної інформації, надання її не в повному обсязі, в нечіткій, незрозумілій формі для нього, як необізнаної в правилах особи, що є введення його в оману. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту позову вбачається, що він ґрунтується на аналізі законодавства, яке регулює права споживача при укладенні та виконанні кредитних договорів. Будь-яких доказів порушення даного законодавства, а саме: яка саме визначена Законом України « Про захист прав споживачів» інформація, яка б вплинула на його свідомий вибір під час укладання договору, не була йому надана чи надана йому в незрозумілій формі, з боку відповідача щодо нього при укладенні договору, не надано, та не зазначено в самому позові. Виходячи з цього та викладеного вище, суд вважає недоведеними посилання позивача на порушення відповідачем умов Закону України « Про захист прав споживачів» при укладенні з ним кредитного договору, зокрема, приховання інформації та введення його оману, які б давали підстави для висновку про наявність підстав для визнання його недійсним. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, тому питання строку позовної давності не вирішуються, оскільки в позові суд відмовляє по суті заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed