Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

У грудні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «КЗЕСО» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначається, що позивач працював на підприємстві з 24.06.1974 року по 01.11.2021 року. Позивач звільнився за власним бажанням, однак під час звільнення підприємство не здійснило повний розрахунок із позивачем та не виплатило заробітну плату, тому він був змушений звернутися до суду. Сторони належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, проте до судового засідання їх не викликали. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Так, судом встановлено, що [PERSON] працював на ПрАТ «КЗЕСО» з 24.06.1974 року по 01.11.2021 року (а.с.10-14). 01 листопада 2021 року позивач був звільнений за власним бажанням (а.с.6). На дату звільнення борг підприємства перед позивачем зі сплати заробітної плати складав 129 310,00 грн., що підтверджується довідкою від 10.12.2021 року № 18/1512 (а.с. 15). Станом на момент розгляду справи сума боргу підприємства перед позивачем не змінилась. Відповідно до ст. ст. 116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звільнений з підприємства та з ним не проведено повного розрахунку по заробітній платі. Спору щодо належних звільненому працівникові сум між сторонами не має та така сума складає 129 310 грн., що підтверджується відповідною довідкою підприємства. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд доходить до висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved