Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. В обґрунтування позову зазначив, що 16 квітня 2021 року о 18 год. 45 хв. В м. Черкаси по вул. Новопречистенська [PERSON] , керуючи автомобілем «LEXUS ES 350» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Благовісна, не надала переваги в русі автомобілю «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] , власником якого є позивач [PERSON] , який на той час керував даним автомобілем, внаслідок чого сталася ДТП, в результаті обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина водія [PERSON] у скоєному ДТП підтверджується постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2021 по адміністративній справі №711/2602/21 за якою [PERSON] визнано винною в адміністративному правопорушенні, передбаченому ст.. 124 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,0грн. Позивач вказує, що вартість відновлювального ремонту його автомобіля було визначено в розмірі 102 946,4грн. Сума завданої шкоди з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу була визначена страховою компанією 96109,24грн. без врахування розміру франшизи 2600грн., також втрата товарної вартості автомобіля, згідно висновку експерта авто товарознавця становить 17369,0грн.. Оскільки відповідач уклав договір страхування то часткового вартість відновлювального ремонту була покрита страховою компанією, а решту позивач доплачував самостійно, що підтверджується актом прийому-передачі та копіями касових чеків. Позивач вважає, що оскільки його автомобіль 2020 року випуску, то до збитків, крім вартості відновлювального ремонту автомобіля, слід також віднести втрату товарної вартості як величину зниження ринкової вартості його автомобіля, у порівнянні з ринковою вартістю подібного непошкодженого автомобіля, а також розмір франшизи в сумі 2600грн. Так як, умовами договору страхування не передбачено відшкодування втрати товарної вартості та розміру франшизи, крім того вартість відновлювального ремонту перевищує визначений розмір збитків, оскільки він для ремонту купував запасні частини при 100% оплаті без врахування розміру морального зносу так як визначено збитки страховою компанією. З урахуванням викладеного, на підставі ст.. 1187 ЦК України, оскільки власником автомобіля «LEXUS ES 350» д.н.з. [NUMBER] є відповідач [PERSON] , то позивач просив суд стягнути з неї різницю в вартості відновлювального ремонту належного йому автомобіля, втрату його товарної вартості та розмір франшизи, що становить в 26806,16грн. із розрахунку: 6837,16грн. (різниця від суми витрачених позивачем коштів на відновлення автомобіля та розміром від фактично виплаченого страхового відшкодування) +17369,0грн. (розмір суми втрати товарної вартості)+2600грн. (франшиза). Крім того, позивач вказує, що неправомірними діями відповідача [PERSON] , йому також було завдано моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, які він переніс в зв`язку з пошкодженням його автомобіля, вимушеними змінами у його житті та докладанням додаткових зусиль для їх переборення. А саме те, що він є офіцером ЗСУ і проходить службу в м. Біла Церква Київської області, проте разом з дружиною проживає в м. Сміла. Він придбав автомобіль для зручності добиратися від місця проживання до місця проходження служби, проте через пошкодження автомобіля, він вимушений був добиратися до місця служби на попутних автомобілях, що в свою чергу завдавало йому незручностей на витрачання додаткового часу та нести витрати на такі поїздки та на відновлювальний ремонт автомобіля. Через перенесені нервові перенапруження, які позивач пов`язує з душевними переживаннями, які він поніс в зв`язку з пошкодженням його автомобіля, він був змушений 23.04.2021 звернутися за медичною допомогою до сімейного лікаря з приводу болі у серці. Отже, позивач розмір моральної шкоди визначає в сумі 30000,0грн., яку, на його думку, має бути йому відшкодовано винуватицею ДТП - відповідачем [PERSON] . Отже, враховуючи викладене вище, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 26806,16грн. та з відповідача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30000,99грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати у вигляді оплати судового збору, оплати проведення експертно-товарознавчого дослідження, та витрат понесених по оплаті правової допомоги адвоката. Ухвалою суду від 27 липня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 27.08.2021 від представника відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] за надійшов відзив на позовну заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Так, сторона відповідача вказує, що позивачем не доведено, чим саме [PERSON] нанесла йому моральної шкоди та з чого виходив останній при визначенні саме такого розміру морального відшкодування. З огляду на зазначене, сторона відповідача вважає, що вказаний розмір є необґрунтованим та не доведеним. Щодо солідарного відшкодування витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 3000,0грн., то сторона відповідача вказує, що зазначені витрати не можуть вважатися судовими, адже даний звіт не є судовою експертизою, в силу вимог ст.ст. 103, 106 ЦПК України. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не доведена необхідність відшкодувати дані витрати саме за рахунок відповідачів солідарно. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то просили відмовити у задоволені вказаної позовної вимоги, оскільки вона є безпідставно завищеною. 28.10.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, так як вважає, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, а відтак позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26806,16грн. не підлягає до задоволення, оскільки позивач мав пред`явити вказану вимоги, відповідно до положень ст.ст. 1166, 1188 ЦК України до особи, з вини якої було завдано позивачу таку шкоду, тобто до [PERSON] , як до винуватиці ДТП. Щодо вимоги позивача про солідарне відшкодування витрат на проведення експертизи в розмірі 3000 грн., то відповідач у даному питанні підтримала позицію відповідача [PERSON] та також вважала, що дані витрати не можуть вважатися судовими, оскільки складений експертом звіт, в силу вимог ст.ст. 103, 106 ЦПК України, не є судовою експертизою. Також відповідач вважає, що вимога позивача про солідарне відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 6000,0грн. не підлягає до задоволення, оскільки є безпідставно завищеною. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що вона є неналежним відповідачем у даній справі. Представник відповідача [PERSON] - за довіреністю [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтовність та не доведеність. Просив врахувати обставини, викладені у наданому відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 16 квітня 2021 року о 18 год. 45 хв. в м. Черкаси по вул. Новопречистинська, керуючи автомобілем «LEXUS ES350», д.н.з. [NUMBER] , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Благовісна, не надала переваги в русі автомобілю «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі та скоїла з ним зіткнення, чим порушила п. 2.3б, 16.11 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2021, яка набрала законної сили 28.05.2021, у справі №711/2602/21 (провадження №3/711/1030/21) [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення (за вказаних вище обставин), передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850грн. На замовлення [PERSON] , судовим експертом-автотоварознавцем Почтаренко О.Г. 17.05.2021 було складено висновок експерта №48 з авто товарознавчого дослідження. Згідно даного висновку, вартість відновлювального ремонту автомобіля «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] становить - 99495грн. Втрата товарної вартості вказаного автомобіля становить - 17369грн. Вартість матеріального збитку, який спричинений власнику зазначеного автомобіля внаслідок пошкодження транспортного засобу становить - 116864грн. За проведення вказаної експертизи позивачем було сплачено 3000,0грн., що підтверджується відповідною квитанцією №835092 від 18 травня 2021 року. Як вбачається з довідки № 3021109426941054 про дорожньо-транспортну пригоду складену УПП в Черкаській області від 16.04.2021, власником автомобіля «LEXUS ES350», д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] , у якої на момент ДТП діючий поліс ОСЦПВВНТЗ № ЕР 201527653, що виданий ПРАТ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». 30.04.2021 позивач звернувся до страховика ПрАТ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» із заявою щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування, в якій просив страхове відшкодування перерахувати на рахунок ПАТ «Черкси-Авто». Як вбачається з Акту виконаних робіт № ЗН-0008575 від 21 травня 2021 року ПрАТ «Черкаси-Авто» виконало роботи з відновлення транспортного засобу «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , на загальну суму з урахуванням ПДВ в розмірі - 102 946,40грн. З листа ПрАТ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» адресованого позивачу вбачається, що згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 201527653, франшиза становить 2600,0грн. Розмір матеріального збитку, завданого [PERSON] , як власнику автомобіля «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] становить 98709,24грн. Розмір суми страхового відшкодування: 98 709,24грн. - 2 600,0грн. = 96 109,24грн. Сума страхового відшкодування в розмірі 96 109,24грн. була перерахована згідно заяви [PERSON] на реквізити ПАТ «Черкаси-Авто». Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 26806,16грн. матеріальної шкоди, як з власника транспортного засобу «LEXUS ES350», д.н.з. [NUMBER] , відповідно до положень ст. ст. 1166, 1187 ЦК України. Разом з тим, суд не може погодитися з даною позицією позивача з огляду на наступне. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Так, пунктом 1.4. статті 1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно з пунктом 1.5. статті 1 вказаного Закону, наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Пунктом 1.6. статті 1 цього Закону передбачено, що, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до пункту 1.7. статті 1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. За змістом пункту 37.1. статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне. Згідно з частиною 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Як вбачається з матеріалів справи, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу автомобіля «LEXUS ES350», д.н.з. [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди, чи доказів відсутності посвідчення водія у [PERSON] .. Доказів того, що [PERSON] керувала зазначеним транспортним засобом без належного дозволу власника [PERSON] також не надано. Отже, з огляду на викладене вище, судом встановлено, що на момент скоєння ДТП [PERSON] керувала транспортним засобом «LEXUS ES350», д.н.з. [NUMBER] на законній правовій підставі. В той же час, у цій справі обставин, які свідчили б про наявність підстав для притягнення [PERSON] до відповідальності за шкоду, завдану позивачу іншою особою (відповідачем [PERSON] ), судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що відповідальність за таку шкоду має нести відповідач [PERSON] як особа винна у вчиненні ДТП. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". У справі, що розглядається, позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди до особи, яка завдала таку шкоду, не заявлена, а тому суд немає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги, внаслідок її пред`явлення до неналежного відповідача. З огляду на те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, тому суд не вбачає підстав також про задоволення позовних вимог до цього відповідача щодо солідарного стягнення понесених позивачем судових витрат. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідач [PERSON] на користь позивача моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в 30000,99 грн., виходячи з того, що: ДТП та її наслідки, які привели до пошкодження транспортного засобу, порушили нормальні життєві зв`язки і вимагають додаткових матеріальних затрат; протягом часу поки його автомобіль знаходився в ремонті, позивач не мав можливості користуватися ним, чим порушено встановлений ритм його життя, йому необхідно було додавати додаткових зусиль щоб добратися до місця служби. Крім того, через перенесені ним нервові перенапруження, які він пов`язує з душевними переживаннями, які він переніс в зв`язку з пошкодженням його майна, він був змушений 23.04.2021 звертатися за медичною допомогою до сімейного лікаря з приводу болі у серці. Суд не спростовує того факту, що відповідачем [PERSON] 16.04.2021 було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача «KIA SPORTAGE» д.н.з. [NUMBER] . Проте суд враховує, що страховиком ПрАТ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» за заявою позивача від 30.04.2021, на підставі Акту виконаних робіт № ЗН-0008575 від 21.05.2021 було здійснено страхову виплату з відшкодування витрат по відновленню пошкодженого транспортного засобу позивача. Також суд враховує, що різниця між фактичною вартістю витрат по відновленню автомобіля позивача та сумою страхового відшкодування складає 6837,16грн. Отже, страховиком фактично в найкоротший термін та майже в повному обсязі було відшкодовано позивачу витрати на відновлення його пошкодженого майна. Також суд критично сприймає твердження позивача, що йому було завдано моральної шкоди, оскільки останньому необхідно було докладати додаткових зусиль щоб добратися до місця служби та з неї до дому в м. Сміла, оскільки останнім на підтвердження зазначеного не надано суду жодних доказів. Також суд критично сприймає посилання позивача щодо причинно-наслідкового зв`язку його звернення до сімейного лікаря із скаргами на болі в серці 23.04.2021 та подіями, що відбулися 16.04.2021 (майже після спливу тижневого строку). Окремо слід зазначити, що згідно направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової служби [PERSON] , [INFO] , №42 від 15.11.2021, позивач має попередній діагноз: гіпертонічна хвороба Іст., хронічний криптогенний гепатит з помірною активністю. Отже, з зазначеного вбачається, що позивач має незадовільний стан здоров`я, однак чи є такий стан здоров`я позивача наслідком дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 16.04.2021, чи наслідком його моральних страждань, останнім суду не було доведено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення з огляду на її необґрунтованість та не доведеність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в тому числі витрат з оплати послуг по наданню професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи спір у даній справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. За таких обставин, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору понесені позивачем у зв`язку із розглядом даної справи відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягає. Також слід зазначити, що понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу та на проведення експертизи, у відповідності до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню за рахунок відповідачів також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed