Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась\~до Нововодолазького\~районного суду\~Харківської \~області з\~позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та [PERSON] , 29 лютого 2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 107. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що 29 лютого 2020 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), під час перебування у якому у сторін народилась донька: [PERSON] , [INFO] . Як вказала позивач, спільне життя між ними не склалося через різні погляди на життя, через що постійно виникали сварки з різних побутових причин, які в подальшому призвели до повного непорозуміння та неповаги один до одного. Будь яке налагодження сімейних стосунків, на думку позивача, неможливе. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання\~шлюбусудом не вживалось. Позивач,\~ [PERSON] ,\~у судове\~засідання не\~з`явилась,\~хоча про\~дату,\~час і\~місце розгляду\~справи була\~сповіщена завчасно\~відповідно до\~приписів статті\~128\~Цивільного процесуального\~кодексу України.\~Скориставшись правом,\~передбаченим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~позивач на\~адресу суду\~надала заяву,\~що була\~зареєстрована за\~вхідним №\~294/22\~ вх.\~від \~18\~січня 2022\~року,\~відповідно до\~якої вказала,\~що позовні\~вимоги підтримує\~у повному\~обсязі,\~наполягає на\~розірванні шлюбу,\~просить слухати\~справу за\~її відсутності, після розірвання шлюбу залишити її прізвище без змін. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явився, хоча про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи був\~сповіщений завчасно\~та належним\~чином. Скориставшись правом,\~передбаченим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~відповідач \~на адресу\~суду надав\~заяву,\~що була\~зареєстрована за\~вхідним №\~295/22\~ вх.\~від 18\~січня 2022\~року,\~відповідно до\~якої вказав,\~що позовні\~вимоги [PERSON] \~визнає у\~повному обсязі,\~наполягав на\~розірванні шлюбу,\~просив слухати\~справу за\~його відсутності, строк на\~примирення просив\~не надавати. Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Як вбачається\~із матеріалів\~справи,\~29\~лютого 2020\~року [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), складено відповідний актовий запис за № 107 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини « [PERSON] » (а. с. 6). Під час перебування у шлюбі у подружжя народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 липня 2020 року Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 34. Батьками в зазначеному свідоцтві про народження дитини вказано громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а. с. 7). Судом було встановлено, що подружжя сімейно шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям. На поступки примирення сторони не згодні. Позивач та відповідач надали суду заяву, відповідно до яких наполягали на розірванні шлюбу. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Прийшовши до такого висновку, суд також бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 Сімейного кодексу України). За змістом указаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити. Згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У своїй заяві позивач зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] » без змін. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Статтею 7 Закону України № 1082-ІХ від 15 грудня 2020 року\~ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2270 гривень З огляду на викладене, позивач при подачі позовної заяви до суду повинна була сплатити судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 980 гривень 00 копійок, що підтверджено квитанцією № 5 від 12 листопада 2021 року, виданої Акціонерним товариством «Ощадний банк України», тобто позивачем було надміру сплачено суму судового збору, а саме розмір переплати складає 72 гривні 00 копійок. Частиною 1\~статті 142 Цивільного процесуального кодексу України \~передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, відповідно до положень частини 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України порядок повернення судового збору встановлюється законом. Частиною 3 статті \~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У пункті 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснює, що статтею 7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору (статті 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України ). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом України «Про судовий збір»); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Відповідно до частини 5\~статті 7 Закону України «Про судовий збір», повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. З урахуванням вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, про необхідність повернення [PERSON] судового збору у розмірі 50 % від сплаченої суми судового збору з Державного бюджету. Крім того, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу в повному обсязі, про що надав суду письмову заяву до початку розгляду справи по суті, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також, з огляду на те, що позивачем, [PERSON] , було надміру сплачено суму судового збору, а саме розмір переплати складає 72 гривні 00 копійок, суд вважає за необхідне повернути 72 гривні 00 копійок позивачеві. При вирішенні даного питання суд бере до уваги вимоги пункту 5 розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим \~наказом Міністерства фінансів\~України від\~03\~вересня 2013\~року №\~787 (зі змінами та доповненнями) згідно якого\~ухвала суду подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та\~оригіналом\~або\~копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету і у разі знаходження оригіналу документа на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до бюджету, в матеріалах судової справи та зазначення про це в ухвалі суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved