Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

07 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищевказаним позовом до [PERSON] в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [INFO] [PERSON] на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки, загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належала на праві спільної сумісної власності померлій [PERSON] на підставі Державного акту серії ЯМ №386899 виданого 16.10.2012 року. Обґрунтовуючи позов посилалася на те, що двоюрідній тітці [PERSON] за життя належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0852 га з кадастровим номером 5310900000:50:028:0270, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] . Іншим співвласником даної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності є її чоловік [PERSON] . Право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 386899, виданим 29.08.2012 року Відділом Держкомзему у м. Миргороді та додатком до нього. 14.11.2014 року [PERSON] своїм заповітом посвідченим Першою миргородською державною нотаріальною конторою, на випадок смерті заповіла їй усе належне їй майно. На даний час цей заповіт не скасований і не визнаний недійсним. [INFO] в місті Миргороді [PERSON] померла. 29.07.2020 року нею до Першої миргородської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Будь-які відомості щодо інших спадкоємців [PERSON] у неї відсутні. Зокрема, близьких родичів у неї на момент смерті не було. Вищевказаний Державний акт зареєстрований 16.10.2012 року Сектором ДЗК та реєстрації земель у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 531090001001678 відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності на земельну ділянку. Відповідно до приписів частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з моменту реєстрації державного акта 16.10.2012 року [PERSON] і [PERSON] набули права спільної сумісної власності на земельну ділянку. Право спільної сумісної власності [PERSON] на земельну ділянку ввійшло до складу її спадщини. З метою оформлення даного права вона звернулася до Першої Миргородської державної нотаріальної контори. За життя [PERSON] не був визначений розмір її частки у праві спільної власності на земельну ділянку. Після її смерті це зробити неможливо у зв`язку із втратою нею цивільної правоздатності. В зв`язку з цим постановою від 30.07.2021 року державний нотаріус Першої Миргородської державної нотаріальної контори відмовила у вчиненні нотаріальної дії. Оскільки її право власності на успадковане майно підлягає судовому захисту, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду з позовом. Ухвалою судді від 10.09.2021 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі . Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 23 жовтня 2021 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення розміру частки земельної ділянки у спільній частковій власності та просив залишити йому у власності Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказував, що даний позов обгрунтований і ним повністю визнається. Проте у зв`язку з тим, що задоволення позову призведе до виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку ним заявлений зустрічний позов. Ухвалою суду від 29.10.2021 відкрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] та зустрічний позов прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину земельної ділянки. Ухвалою суду від 22.12.2021 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала , просила їх задовольнити з повністю та не заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Суду пояснила, що [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянку загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку. [PERSON] на випадок смерті заповіла їй усе належне їй майно, і вона подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак, оскільки за життя [PERSON] не був визначений розмір її частки у праві спільної власності на земельну ділянку, тому нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за заповітом. Представник позивача, адвокат Огризков А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов [PERSON] та його зустрічний позов, та вказував, що він зі спадкодавцем [PERSON] вважали їхні частки земельної ділянки рівними . Заслухавши сторони та представника позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.04.2020 (а.с.19). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 386899, виданого 29.08.2012 року Відділом Держкомзему у м. Миргороді та додатку до Державного акту, земельна ділянка, загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності померлій [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-16) 14.11.2014 року [PERSON] заповіла на випадок смерті [PERSON] усе належне їй майно (а.с.18). Відповідно до спадкової справи 29.07.2020 [PERSON] подала до Першої миргородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (а.с.38). [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.04.2021 після смерті [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] (а.с. 75). Постановою державного нотаріуса Першої миргородської державної нотаріальної контори від 29.07.2020 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,0852 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310900000:50:028:0270 (а.с. 21). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за заповітом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Відповідно до ст.ст. 1220,1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, який помер (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з положенням ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1,2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 370 ЦК України Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Положеннями ст.392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позовні вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. Враховуючи що відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що він та спадкодавець [PERSON] вважали, що частки земельної ділянки, яка належала їм на праві спільної сумісної власності є рівними, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [INFO] [PERSON] на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки, загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належала на праві спільної сумісної власності померлій [PERSON] на підставі Державного акту серії ЯМ №386899 виданого 16.10.2012 року та залишити [PERSON] у власності Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки, загальною площею 0,0852 га., кадастровий номер 5310900000:50:028:0270, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved