Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

29 червня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал»\~звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до\~ [PERSON] про стягнення\~заборгованості у розмірі 21880,00 грн. за кредитним договором. Позивач мотивував свої вимоги тим, що 04.09.2018 року між відповідачем та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 404568, згідно з умовами якого відповідач отримав 8000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені договором. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов Кредитного договору. 30.11.2018 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги № 17-МЛ від 30.11.2018 р. Станом на 07.12.2020 року сума заборгованості відповідача становить 21 881 грн. 00 коп. Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 18362453/1 від 13.11.2020 р. Надано термін для добровільного врегулювання зобов`язання. Так, відповідач не виконує та не повертає кредитні кошти позивачеві та не сплачує процент за їх користування, в результаті чого виникла заборгованість. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, встановлено, що справа буде розглядатися у порядку спрощеного провадження із викликом осіб. 11 жовтня 2021 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у справі № 522/12059/21, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності до вимог Товариства щодо вимог про стягнення штрафу та пені. В обґрунтування відповідач вказав, що позивачем не надано належного розрахунку суми заборгованості [PERSON] , що свідчить про необґрунтованість та незаконність позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» щодо стягнення з [PERSON] процентів за користуванням кредитом, а також штрафів та пені є незаконним з огляду на ту обставину, що [PERSON] є військовослужбовцем. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту відступлення ТОВ «Мілоан» права вимоги за кредитним договором, стороною є [PERSON] . Позивачем порушено строк позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу та пені. 12 жовтня 2021 року ухвалою суду визнано явку обов`язковою представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» для надання особистих пояснень. 15 листопада 2021 року ухвалою суду постановлено судові засідання у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості проводити в режимі відеоконференцзв`язку. В судове засідання представник позивача не з`явився. Від нього надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції 13.01.2022 року, тобто у день судового засідання, без дотримання 5 денного строку, у зв`язку з чим у суду не було можливості розглянути клопотання завчасно та забезпечити представнику позивача таку технічну можливість. Суд ухвалою занесеною до протоколу судового засідання відмовив представнику позивача у задоволенні його клопотання та вирішив слухати справу на підставі наявних доказів, оскільки розгляд справи тривав вже майже п`ять місяців та позивач мав достатньо часу надати усі наявні в нього докази та додаткові пояснення. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що він є військовослужбовцем, а отже звільнений від сплати процентів, штрафів та пені. Щодо основної суми боргу відповідач не заперечував факт отримання кредиту від ТОВ «Мілоан». Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, 04.09.2018 року між [PERSON] (Позичальник) та ТОВ «Мілоан» (Позикодавець) був укладений кредитний договір № 404568, згідно з умовами якого відповідач отримав 8000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору № 404568) та п. 1.4 Кредитного договору № 404568 платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачем 04.10.2018 року (а.с. 5-7). Укладаючи Кредитний договір Відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується копією довідки про ідентифікацію (а.с. 8). Після чого, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті Відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п.2.1 Кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти Позичальника, що підтверджується Платіжним дорученням №802774974 від 04.09.2018 року (а.с. 9). Так, ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну йому суму. В той же час, згідно п. 3.2.6. Кредитного договору № 404568 від 04.09.2018 року Позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. За умовами п. 7.1. Кредитного договору № 404568 від 04.09.2018 року визначає, що Цей Договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Проте, відповідач зі свого боку не виконав умов Кредитного договору. В подальшому, з урахуванням умов кредитного договору, 30.11.2018 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги № 17-МЛ від 30.11.2018 р. (а.с. 10-14). Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 404568 від 04.09.2018 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Отже, сума та розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 404568 від 04.09.2018 року було передано позивачу від первинного кредитора ТОЕ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги № 17-МЛ від 30.11.2018 р. За твердженням позивача, станом на 07.12.2020 року сума заборгованості відповідача становить 21 881 (двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят) грн. 00 коп., відповідно до Виписки особового рахунку за Кредитним договором (а.с. 17). З них: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 8000 грн. прострочена заборгованість за комісією становить - 1840 грн. прострочена заборгованість процентами становить - 8040 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту становить - 0,00 грн. строкова заборгованість за комісією становить - 0,00 грн. строкова заборгованість за процентами становить - 0,00 грн. строкова заборгованість за штрафами і пенями становить - 4000 грн. Разом з тим, відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитне заборгованості вих. № 18362453/1 від 13.11.2020 року (а.с. 18) та надано термін для добровільного врегулювання Позивачем зобов`язання. Так, позивач надіслав поштовим відправленням лист з претензією 24.11.2020 року за адресок вказаною відповідачем в кредитному договорі. 27.11.2020 року лист прибув до поштового відділення. 26.12.2020 року поштове відправлення було вручено особисто та цього ж дня повернено за зворотньою адресою. 29.12.2020 року було вручено відправнику, що свідчить, на думку позивача, про те, що відповідач не забирав свою кореспонденцію. А отже, добровільно врегулювати спір не вдалося, що вбачається з копії реєстру поштових відправлень «Список № ЛП-016013 від 20.11.202 р.» та роздруківку трекінг номеру поштового відправлення №0600201684860 з сайт Укрпошти (а.с. 19-20). Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, відповідач істотно порушив норми Закону та умови кредитного договору № 404568 від 04.09.2018 року, не виконавши взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту у сумі 8000 грн. частині стягнення зазначених грошових коштів підлягає задоволеню. Водночас, відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХП «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи №522/12059/21. Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61 -21025св 18. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера [NUMBER] та копією довідки про перебування на військовій службі [PERSON] з 27.07.2010 року по теперішній час за формою №5 (а.с. 37). Таким чином, [PERSON] є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у вигляді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом. В той же час, щодо посилань відповідача про порушення строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу та пені, з огляду на вищевикладену тезу про відсутність обов`язку у військовослужбовців щодо сплати штрафних санкцій та пені, процентів за користування кредитом, суд залишає їх без розгляду. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких\~обставин,\~враховуючи,\~що відповідач\~на момент\~укладення кредитного\~договору,\~був військовослужбовцем,\~про що\~було надано\~вичерпний перелік\~документів,\~що підтверджують\~його перебування\~на військовій службі, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню лише тіло кредиту у розмірі 8000 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Outcome: partial