Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Вона, на підставі договору дарування, посвідченого 18 серпня 2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., є власницею квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, крім неї, зареєстрована відповідачка по справі, яка їй доводиться донькою. Однак, остання за адресою реєстрації не проживає, оскільки в 2016 році, одразу після одруження, виїхала з адреси своєї реєстрації в смт.Червоногригорівка, де на даний час і мешкає фактично. Відповідачка витрат по утриманню квартири не несе, залишається формально зареєстрованою і в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає. Тому змушена звернутись до суду та дане питання вирішити в судовому порядку. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.25-26). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідачка своїм правом на подання відзиву не скористалась. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого її місця проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.30). Крім того, відповідачка повідомлялась про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.27). Тому, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] в її інтересах та інтересах її малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, було задоволено. Визнано [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.31-34). 22 вересня 2021 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду від [PERSON] в її інтересах та інтересах її малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надійшла заява про перегляд вищевказаного заочного рішення суду (а.с.38-39). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року заяву про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року було задоволено, рішення скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання (а.с.46-47). Вищевказана ухвалу суду відповідачкою була отримана, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с.51-52), при цьому, відповідачка скористалася своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, та 22 листопада 2021 року подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. З 2016 року вона не проживає за місцем свого постійного проживання, однак, її відсутність у місті постійного проживання була пов`язана з протиправною поведінкою позивача стосовно неї та її малолітнього сина. ЇЇ мати - позивачка по справі - зловживала і зловживає алкоголем та в стані алкогольного сп`яніння поводить себе агресивно, ображала її та малолітнього сина [PERSON] , поїла його вином, щоб він скоріше заснув, виганяла з дому. Зазначені обставини примусили її покинути будинок. В 2016 році, коли її мати в черговий раз вигнала її з сином з квартири, їй було 18 років, а її синові було три роки. На той час у неї не було ні житла, ні роботи, але залишатись з матір`ю, яка часто перебувала в стані алкогольного сп`яніння і поводила себе дуже агресивно, в одній квартирі було небезпечно. За час, що минув, вона вийшла звміж, народила ще двох дітей. Її родина на даний час складається з п`яти осіб. Відповідно до ст.47 ЖК України, норма житлової площі встановлюється в розмірі 13, 65 квадратних метрів на одну особу. Житлова площа двокімнатної квартири, що належить її матері, становить 32,3 кв.м., а загальна - 46,2 кв.м, тобто, не відповідає санітарним нормам і не дозволяє їм проживати за місцем реєстрації. Крім того, проживання в одній квартирі з особою, яка зловживає алкоголем, завдасть їй та її дітям психологічну травму, адже поведінка позивачки не змінилась. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - це члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення неї повноліття. Таким чином малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Тому, відповідачка зазначає, що не проживаю з дітьми у спірній квартирі понад, установлений законом строк, з поважної причини, через протиправну поведінку позивачки та відсутність належних санітарних умов для проживання. Таким чином, враховуючи вище викладенні обставини, відповідачка позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити (а.с.55-58). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, відповідачем до суду не було надано жодних доказів на підтвердження вчинення їй та її дітям перешкод у проживанні в спірній квартирі [ADDRESS] . З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою або вселення [PERSON] не зверталась. Матеріали справи містять інформацію про те, що [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 18 серпня 2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., належить квартира по [ADDRESS] (а.с.4-5). Відповідно до довідки від 17 листопада 2020 року, виданої ОСББ «ГЛОБУС-ПЛЮС», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] разом з малолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Однак, відповідачка разом з дітьми за адресою реєстрації не проживає з 2016 року. Факт її непроживання підтверджується актом від 18 листопада 2020 року, складеного ОСББ «ГЛОБУС-ПЛЮС» (а.с.8). Як вбачається з викладених відповідачкою обставин у відзиві на позовну заяву, відповідачка не має іншого житла, крім житла їх з дітьми реєстрації. Хоча, належна її матері квартира не пристосована для їх проживання, оскільки позивачка по справі зловживає спиртними напоями, ображає відповідачку та її дітей, поводить себе агресивно. Однак, викладені обставини не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачка факт непроживання у спірній квартирі разом з дітьми не заперечувала, а, навпаки, зазначила, що за адресою реєстрації не проживає з 2016 року та фактично зі своїми чоловіком та дітьми мешкає за іншою адресою. З часу виїзду зі спірного житла спроб повернутись до помешкання матері не приймала, хоча вже була заміжньою і мала захист у вигляді свого чоловіка. Тобто, вказані обставини свідчать про те, що відповідачка, будучи зареєстрованою разом зі своїми дітьми у квартирі, належній позивачці, з 2016 року у спірній квартирі не проживала, будь-яких доказів на підтвердження вчинення позивачкою по справі їй з дітьми перешкод у користуванні житлом суду не надала, до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення не зверталась, що свідчить про те, що спірне житло не є єдиним житлом відповідачки та її дітей для проживання. За таких обставин, визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою, не може вважатись її порушенням права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона з дітьми не проживає і не проживала, а тому є підстави для визнання її такою, що втратила право користування вказаним майном. При цьому, суддя вважає за необхідне зазначити, що оскільки відповідачка на підставі рішення суду визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, її діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з урахуванням їхнього віку, не можуть самостійно визначати своє місце проживання, оскільки права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них), що, в даному випадку, на підставі задоволення вищевказаних вимог позивачки, дають суду підстави для позбавлення права дітей у користуванні спірним житлом. На підставі викладеного та

Outcome: approved