Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Виконавчий комітет Градизької селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що 06.11.2024 року її батьки [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано 17.01.2014 року. Від даного шлюбу [INFO] народилася позивач [PERSON] . Також зазначила, що після розірвання шлюбу між батьками, вона постійно проживає разом з матір`ю, бабусею та дідусем, які піклуються про неї, забезпечують належним рівнем життя. В свою чергу відповідач з часу розірвання шлюбу втратив повністю зв`язок з донькою (позивачем), не проявляє бажання спілкуватися, не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про стан її здоров`я, не приймає участі у вихованні та утриманні. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 11.07.2013 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів та станом на 01.05.2021 року заборгованість складає 120882,42 грн. Вказала, що всі питання щодо її виховання вирішуються її матір`ю, яка наразі задля матеріального благополуччя родини вимушена поїхати до Польщі на заробітки, тому в даний час вона проживає з бабусею та дідусем. Батько зовсім не бажає приймати участь у її житті та створив всі умови задля того, щоб позивач проявила бажання позбавити його батьківських прав по відношенню до неї, у зв`язку із чим просить суд заявлений позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] обставини, викладені у позовній заяві підтримала та прохала позов задовольнити. Також вказала, що батько взагалі не спілкується з нею останні півтора роки, а до цього часу він їй трохи допомагав та вони спілкувалися. Вказала, що батько на даний час нею не цікавиться та не дозволяє їй поїхати до матері за кордон. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що після розірвання шлюбу з дружиною, він постійно підтримував відносини з донькою, допомагав їй матеріально, забезпечував необхідними речами, вирішував її проблеми та піклувався про її здоров`я. Зараз він не спілкується з донькою через сварки, оскільки вважає, що мати та бабуся доньки постійно її налаштовують проти батька та вимагають від нього грошей. Пояснив, що він має заборгованість по аліментам, які періодично сплачує, та не відмовляється від того, що зобов`язаний сплатити заборгованість, однак в даний час немає можливості так, як у нього забрали права і він позбавлений можливості повноцінно заробляти гроші. Представник третьої особи Виконавчого комітету Градизької селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] в даний час проживає з бабусею та дідусем, умови проживання є належними та вона забезпечена всіма необхідними речами, порушень прав дитини не виявлено. Вказала, що відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району за №2 від 07.12.2021 року, вказано про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON] . Також зазначила, що даний висновок було зроблено з наданих документів та вона його підтримала. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.05.2013 року (а.с.8). Згідно рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). Згідно рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 11.07.2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.14). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.05.2021 року, заборгованість станом на 01.05.2021 року становить 120882,42 грн. (а.с.25-27). Згідно довідки виконавчого комітету Градизької селищної ради №1344 від 01.06.2021 року позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району за №2 від 07.12.2021 року, вказано про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON] (а.с.70). Судом встановлено, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, у зв`язку з чим відносно нього постановами старшого державного виконавця Світловодського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 01.07.2019 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України та у праві керування транспортними засобами (а.с.15-20). Крім того, як встановлено судом, постановами судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.09.2019 року та 09.06.2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.183-1 КУпАП та призначено адміністративні стягнення у виді 120 годин суспільно-корисних робіт (а.с.21-24). Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Разом з цим, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, як встановлено судом та слідує із пояснень самого відповідача, за несплату аліментів йому постановами суду неодноразово було призначено адміністративні стягнення у виді 120 годин суспільно-корисних робіт, від відпрацювання яких він не ухилявся та рішення суду виконував. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. Крім того, як встановлено судом та не заперечувалося у судовому засіданні самою позивачкою [PERSON] , відповідач [PERSON] періодично надає доньці матеріальну допомогу, купуючи їй необхідні речі та піклуючись про стан її здоров`я. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Крім того, як вбачається із виступу представника третьої особи у судових дебатах, нею зазначено, що вона як посадова особа підтримує висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, але прохала врахувати всі інші обставини з`ясовані у судовому засіданні. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист її інтересів шляхом позбавлення батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові [PERSON] відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed