Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду з позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , в якій просило стягнути на його користь з відповідачів заборгованість у розмірі 437 423, 47 грн за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22.06.2005. Позивач вказав, що загальний розмір заборгованості що підлягає стягненню з відповідача станом на 09.07.2021, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 437 423, 47 грн, з яких: 3 % річних в сумі 91 701, 95 грн за період з 10.02.2017 по 21.05.2021 та інфляційні втрати в сумі 345 721, 52 грн за період з лютого 2017 по травень 2019. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 17.12.2012 був укладений договір відступлення права вимоги, за яким товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", набуло право грошової вимоги відносно боржників публічного акціонерного товариства «Акціонерний-комерційний промислово-інвестиційний банк», в тому числі до [PERSON] та [PERSON] за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22.06.2005. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №569/19213/14-ц стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22 червня 2005 року станом на 09 лютого 2017 року в розмірі 1342607, 79 грн. (один мільйон триста сорок дві тисячі шістсот сім гривень 79 копійок), яка складається з наступного: заборгованість за процентами в розмірі 789606,26 грн. та пеня за останній календарний рік в розмірі 553001,53 грн. та понесені судові витрати по справі в розмірі 32539,48 грн. Таким чином, ТОВ "Кредитні ініціативи" наділено правом грошової вимоги до відповідачів. Вказує, що 3% річних та інфляційні втрати були нараховані на суму заборгованості в розмірі 1 342 607, 79 грн, яка визначена рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №569/19213/14-ц. Ухвалою суду від 16.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 15.09.2021. 15 вересня 2021 року та 21.10.2021 розгляд справи було відкладено на 23.11.2021 та 20.01.2022 відповідно. 18 січня 2022 року представником відповідача [PERSON] подано письмові пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що позивачем не надано ні Додатку №1 до Договору відступлення, ні підписаних актів приймання- передачі документації. Відтак з наданих позивачем письмових доказів неможливо встановити чи було передано право вимоги саме за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22.06.2005 та чи виникає у позивача право на звернення до суду з відповідним позовом. З привод у розрахунку заборгованості 3%річних та індексу інфляції згідно ст.625 ЦК України зазначила, що позивачем було не враховано, що позика надавалась в іноземній валюті і відповідно така обставина унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Аналіз наданого розрахунку заборгованості інфляційних витрат дає підстави зробити висновок, що позивачем також не дотримано методики нарахування інфляційних втрат. Крім того, з аналізу розрахунку 3% річних вбачається, що такий розрахунок проведений у період з лютого 2017 року по липень 2021 року. Позивачем не було обґрунтовано, чому саме нарахування 3% річних здійснюється з лютого 2017 року, зважаючи на те, що рішення, яким було зафіксовано розмір заборгованості було прийнято 24 липня 2017 року. Крім того, з розрахунку 3% річних та індексу інфляції, такий розрахунок здійснений більше ніж за 3 роки. До позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю-у три роки (ст. 257 ЦК України). Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» в повному обсязі. Крім того, підтримала подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності. Представник позивача у судове засідання 20.01.2021 не з`явився. Водночас подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі. Заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини по справі, судом встановлено таке. 22 червня 2005 року між ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №725/05 на підставі якого відповідачу було надано кредит в розмірі 10000 доларів США зі сплатою 13 процентів річних за користування кредитом зі строком остаточного повернення не пізніше 11 червня 2015 року. В рахунок забезпечення виконання зобов`язання за цим договором відповідно до п.4 передана двохкімнатна квартира в [ADDRESS] загальною площею 63,8 та 34,9 кв.м. та нежитлове приміщення першого поверху в [ADDRESS] , загальною площею 213,5 кв.м. В порядку забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором 22 червня 2005 року між ПАТ «АК промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір поруки №727/05, за яким останній несе солідарну відповідальність у випадку неналежного виконання умов договору про іпотечний кредит №725/05 від 22 червня 2005 року. 17.12.2012 був укладений договір відступлення права вимоги, за яким товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", набуло право грошової вимоги відносно боржників публічного акціонерного товариства «Акціонерний-комерційний промислово-інвестиційний банк», в тому числі до [PERSON] та [PERSON] за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22.06.2005. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №569/19213/14-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит №725/05 від 22 червня 2005 року станом на 09 лютого 2017 року в розмірі 1342607, 79 грн. (один мільйон триста сорок дві тисячі шістсот сім гривень 79 копійок), яка складається з наступного: заборгованість за процентами в розмірі 789606,26 грн. та пеня за останній календарний рік в розмірі 553001,53 грн. та понесені судові витрати по справі в розмірі 32539,48 грн. Вказаним рішенням суду встановлено, що внаслідок укладення 17.12.2012 договору відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитора а саме ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №725/05 від 22 червня 2005 року. Крім того, зазначено, що зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено в частині звернення стягнення на нежитлове приміщення першого поверху, що складає ідеальну частку будівлі в [ADDRESS] . В частині звернення стягнення на квартиру відмовлено відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Відповідно до вимог ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 09.07.2021 загальний розмір заборгованості відповідача становить 437 423, 47 грн, з яких: 3 % річних в сумі 91 701, 95 грн за період з 10.02.2017 по 21.05.2021 та інфляційні втрати в сумі 345 721, 52 грн за період з лютого 2017 по травень 2019. Судом встановлено, що 3% річних та інфляційні втрати були нараховані на суму заборгованості в розмірі 1 342 607, 79 грн, яка визначена рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №569/19213/14-ц. Крім того, як вже зазначалося, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №569/19213/14-ц встановлено, що зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено в частині звернення стягнення на нежитлове приміщення першого поверху, що складає ідеальну частку будівлі в [ADDRESS] . В частині звернення стягнення на квартиру відмовлено відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Отже, на момент звернення позивача з цим позовом було ухвалено судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, як стверджується розрахунком заборгованості, долученим позивачем до позовної заяви, у травні 2019 року заборгованість в розмірі 1 342 607, 79 грн була погашена у повному обсязі. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини слід зазначити таке. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому ст.ст. 76-80, 82 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достатності та достовірності, а також підстави звільнення від доказування. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Однак, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів щодо погашення кредиту (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.). Таким чином, враховуючи наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та неподання позивачем належних та допустимих доказів щодо погашення кредиту, суд позбавлений можливості вважати, що розмір заборгованості відповідачів перед позивачем, а також суми 3% річних та інфляційних втрат, зазначені в розрахунку є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, з врахування погашення кредиту є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір, оскільки розрахунок фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Крім того, відповідно до приписів ст.ст. 12, 13, 76-89, 175 ЦПК України, обв`язок надання суду обґрунтованого розрахунку позовних вимог та надання доказів на підтвердження його обґрунтованості, тобто доведення перед судом його правильності та достовірності, покладено на позивача. Суд, в свою чергу, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто суд перевіряє правильність та обґрунтованість розрахунку позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів. При цьому на суд не покладено обов`язок здійснювати замість позивача розрахунок чи перерахунок позовних вимог. Також необхідно зазначити, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Враховуючи те, що позика надавалась в іноземній валюті позивачем неправомірно було здійснено нарахування інфляційних втрат. Таким чином, з сукупності викладеного вище слідує, що розмір позовних вимог є необґрунтованим та позивачем не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом частини першої ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи необґрунтованість позовних вимог, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення. Крім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed