Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-16 00:00:00

В інтересах та від імені [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, вселення, виселення та стягнення моральної шкоди, звернувся адвокат Комісар Олег Вікторович. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] на праві власності належить ѕ частини квартири [ADDRESS] . Однак, позивач позбавлений можливості користуватись власністю, оскільки відповідачі не пускають його до квартири. На підставі викладеного, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена судді [PERSON] . Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2021 року суддю [PERSON] звільнено з посади судді Суворовського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно ч. 7 ст. 33 ЦПК України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. Відповідно до положення ч. 11, 12 ст. 33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Мурманової І.М., від 01 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам запропоновано надати відзив на позову заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2021 року підготовче засідання у справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Комісар Олег Вікторович, не з`явились, разом з цим, на адресу суду 17.01.2022 року, (вх. № 724) надійшло клопотання представника позивача щодо розгляду справи у відсутність сторони позивача, в клопотанні представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, що зазначені в позові та не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.73-74). Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації (71-72), разом з цим, на адресу суду повернулось повідомлення про не вручення судової повістки з підстав «відсутні за адресою». Відзиву на позовну заяву відповідачі не надали, про причини не явки суд не повідомили. Відповідно до положення п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, судом було вжито всіх передбачених заходів щодо належного та своєчасного сповіщення відповідачів по справі. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 17 січня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2012 року [PERSON] , [INFO] , визнано винною у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч.ч.2,3 ст. 190 КК України. Також, стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , 137 575 гривень (а.с.9-13). Згідно Акту державного виконавця про передачу майна стягувачеві від 26.10.2017 року у ВП № 45471153, вбачається, що на примусовому виконанні Суворовського ВДВС м. Одеси перебував виконавчий лист № 1527/1-292/11 виданий 05.11.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] , грошової суми в розмірі: 137 575 грн. 00 коп. Боржником вимоги виконавчого документу не виконані, на майно що належить боржнику накладено арешт для подальшої передачі його на реалізацію Згідно з протоколом № 284047 від 11.09.2017 року електронні торги не відбулись. Головним державним виконавцем Драган В.О. 25.09.2017 року повідомлено стягувача про те, що електронні торги не відбулись, та роз`яснено про право залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу на підставі ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження». Так, 18.10.2017 року на адресу виконавчої служби надійшла заява стягувача про залишення за собою нереалізованого майна та сплати різниці вартості майна на суму: 213 995 грн. 80 коп., квитанція № 16 від 18.10.2017 року. На підставі викладеного, та в порядку ч. 9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» було вирішено передати у власність стягувачу [PERSON] , ѕ частини квартири [ADDRESS] , загальною площею: 65, 5 кв.м., житловою 39, 1 кв.м. Майно передано стягувачу за ціною третіх електронних торгів, а саме: 351 570 грн. 80 коп. Акт складено в трьох примірках, які мають однакову юридичну силу та є підставою для реєстрації права власності на зазначене в акті нерухоме майно (а.с.14-15). В подальшому, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 року (справа № 523/16282/18) позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перший Суворовський відділ ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, про скасування арешту (заборон) з майна - задоволено. Звільнено з під арешту квартиру [ADDRESS] , який накладено на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 року по справі № 2-4716/08 р., реєстраційний номер обтяження: 7640205; на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 22.09.2008 р., по справі № 2-5578/2008р., реєстраційний номер обтяження:8001693; на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 29.04.2010 року по справі № 2-3763/10, реєстраційний номер обтяження: 9791862; на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 22.12.2010 року по справі № 2-6611/2010 р., реєстраційний номер обтяження: 10912206; та на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 28.05.2012 року по справі № 1527/6494/12, реєстраційний номер обтяження: 12590450. Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого, дане рішення суду, у разі набрання законної сили, є підставою для припинення (скасування) з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів: №№ 7640205, 8001693, 9791862, 10912206, 10912206 (а.с.16-21). Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на ѕ частини квартири [ADDRESS] . Дата державної реєстрації права власності: 13.10.2020 року, форма власності: приватна, вид спільної власності: спільна часткова. Також, з даної довідки вбачається, що ј частина зазначеної квартири зареєстрована за [PERSON] (а.с. 22). Таким чином, з досліджених документів судом встановлено, що [PERSON] є власником ѕ частин квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні власністю, не дають ключі від тамбуру та квартири, в квартирі проживають інші особи, які винаймають квартиру, а відтак позивач змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Матеріалами справи встановлено, що адвокат позивача [PERSON] , з метою мирного врегулювання спірних питань звертався на адресу відповідачів із заявою про усунення перешкод в користуванні квартирою, а саме ѕ її частин, звільнення ѕ частин квартири від особистих речей та сторонніх осіб, також в заяві містилось прохання щодо зняття відповідача [PERSON] , з реєстраційного обліку за місцем реєстрації (а.с.23-29). Згідно повідомлень - кур`єрської служби доставки, заява була отримана адресатом [PERSON] 25.12.2020 року (а.с.30). Судом досліджується відеозапис щодо обставин події зафіксованих, як спроба попасти до квартири [ADDRESS] . Так, з наданого відеозапису вбачається, що [PERSON] , в присутності двох свідків, вживав наміри з приводу потрапити до квартири, однак, йому двері не відчинили, особа, що була в квартирі представилась [PERSON] , який зазначив, що всі питання необхідно вирішувати через мати, тобто через [PERSON] , з запису видно, що [PERSON] , просить відкрити двері, не чинити йому перешкоди в користуванні власністю, зазначає, що він є співвласником ѕ частин квартири та просить вирішити питання мирним шляхом. З запису також, встановлено, що позивач пропонував викупити відповідачам його частку квартири, однак, дане питання залишилось поза увагою відповідачів, дій щодо викупу ѕ частин квартири вчинено не було. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що позивачу чинять перешкоди в користуванні власністю, відповідачі у справі не вчинять дій та відхиляють спроби щодо мирного врегулювання питання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач є власником ѕ частин спірної квартири, також, матеріалами справи встановлено, що відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено матеріалами справи, співвласником ј частини спірної квартири є: [PERSON] , який перешкоджає позивачу у праві на користування власністю, [PERSON] , власником/співвласником спірної квартири не являється. Дані обставини підтверджені матеріалами справи, відповідачами не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем доведені позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом вселення [PERSON] , до квартири, оскільки матеріалами справи безперечно встановлено, що відповідачі у справі чинять позивачу перешкоди у праві на користування, володіння власністю, співвласник квартири посилається на необхідність врегулювання будь-яких дій через [PERSON] , яка має за твердженням відповідача вирішити всі спірні питання. Щодо позовних вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Матеріалами справи встановлено, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, при цьому, власником квартири не являється, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку відмовляться. Враховуючи, що ѕ частин квартири є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 383 ЦК України, ст. ст. 109, 116 ЖК Української РСР. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , членом сім`ї [PERSON] , не являється, а також не являється власником квартири. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення та визнання [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням доведені та підлягають задоволенню. Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про проживання відповідача в квартирі, ѕ частин якої належать позивачу у справі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» крім інших вимог, передбачених ст.137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Дослідивши матеріали справи та доводи позивача щодо доведеності моральної шкоди, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки, позивач довів порушення його права щодо власності з боку відповідачів, судом також враховується обставина того, що позивач є пенсіонером, учасником бойових дій, інвалідом ІІ групи, а відтак порушення права позивача щодо права на користування власністю доведена матеріалами справи. Таким чином, судом враховується, що позивач, як власник ѕ частин квартири, якою протягом тривалого часу з підстав перешкод з боку відповідачів користуватись змоги не має, перебуває в стані напруження, занепокоєння, а відтак, з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягають до стягнення витрати щодо моральної шкоди в розмірі: 10 000 гривень. Щодо вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Комісар Олегом Вікторовичем надано договір про надання правничої допомоги № 01/10/20 від 01.10.2020 року, згідно якого п.4.1. передбачена вартість послуг Адвокатського об`єднання, яка встановлюється додатковою угодою до цього Договору. Так, згідно додаткової угоди № 01/20 до договору про надання правової допомоги № 01/10/20 від 01.10.2020 року, п.1 передбачено, що сторони дійшли взаємної згоди, що вартість послуг (гонорар) Адвокатського об`єднання за участь у справі щодо даних позовних вимог становить: у суді першої інстанції - 10 000 гривень. Також, представником позивача надано детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом Комісаром О.В., згідно якого зазначено, що перелік послуг становить: складання та подання позовної заяви, включає в себе аналіз наданих документів, чинного законодавства, судової практики, формування правової позиції, формування додатків. Складання та подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, надіслання копій документів учасникам справи. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial