Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-13 00:00:00

23.07.2020 року представниця позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусовим виселенням, із змісту якого вбачається, що 06.09.2012 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Ковпаківського району міста Суми Сумської області, актовий запис № 56. 21.05.2016 року за його особисті кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Факт придбання у приватну власність будинку та земельної ділянки підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.05.2016 року, копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н. М. , та відповідними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59864403, 59863733 від 25.05.2016 року. Згідно рішенню Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.01.2018 року у справі № 592/13449/17 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Спільного побуту позивач з відповідачкою не веде з кінця 2017року. Після розірвання шлюбу відповідачка зареєстрована та проживає в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , який належить мені на праві приватної власності. Після розлучення відповідачка залишилась проживати в будинку позивача та мала достатньо часу для того, щоб переїхати до іншого житла, але вона цього не зробила. На його неодноразові прохання добровільно виселитись та знятись з реєстрації з будинку вона не відреагувала. З метою досудового врегулювання спору ним була направлена письмова вимога від 29.06.2020 року, згідно якій позивач зазначив про те, що з метою уникнення судового спору та додаткових фінансових втрат, він вимагає від [PERSON] в строк до 15.07.2020 року знятись з реєстрації та виселитись з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в добровільному порядку. На вказану письмову вимогу відповідачка також не відреагувала. На момент подачі позову позивач має нові відносини, але проживати з новою дружиною в своєму будинку він не може, адже добровільно відповідачка залишити будинок не бажає. Позивач фактично, маючи у власності житловий будинок, позбавлений права користування ним, адже відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном позивача. Таким чином, позивач вважає, що він має законне право звернутись до суду з позовом про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням та примусове її виселення. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до наведеної норми Конституції України вважає, що суд в праві захистити порушене відповідачкою право власності. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З 21.05.2016 року позивач є законним власником вищевказаного домоволодіння. Його право власності на вказане майно підтверджується правовстановлюючими документами. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до зазначених норм позивачу належить право володіння, користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Але, на сьогоднішній день, це право обмежене відповідачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з тим що, позивач є одноособовим власником будинку в [ADDRESS] , він має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) , квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положень гл. 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку та набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц, провадження № 61-25371св18. Відтак, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України, позивач зауважує, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачка в добровільному порядку відмовляється виселитись з житлового будинку належного на праві приватної власності позивачу, та в випадку, якщо суд визнає її такою, що втратила право користування вищезазначеним домоволодінням, позивач вважає, що існують всі підстави для її виселення в судовому порядку. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що заходи досудового врегулювання спору проводилися, а саме: була направлена письмова вимога від 29.06.2020 року. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалось. Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що у нього (або іншої особи) перебувають оригінали письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначає перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви: 1. Копія довіреності на представництво. 2. Копія паспорту та ІПН позивача. 3. Копія договору купівлі-продажу житлового будинку. 4. Копія договору купівлі-продажу земельної ділянки. 5. Копія технічного паспорту на будинок. 6 . Копія будинкової книги. 7. Копія інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59864403,59863733 від 25.05.2016 року. 8. Копія довідки про склад сім`ї. 9. Копія досудової письмової вимоги з описом вкладення та поштовою накладною. Згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що понесені ним витрати становлять 1681,60 грн. (оплата судового збору) , що підтверджується відповідною квитанцією. Інші види витрат понести не очікує. У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він підтверджує, що ним не було подано іншого позову (позовів) до відповідачки з тим самим предметом та з тих самих підстав. Судовий збір сплачений ним в повному обсязі на підставі п. 1.2. ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду за дві позовні вимоги немайнового характеру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed