Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-19 00:00:00

\~ У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту майна. Згідно позовних вимог, просив суд скасувати обтяження №9894933 та №546638 відносно нього та стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в особі представника в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду. На підставі ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2009 року спадкова справа №63/2008, зареєстровано в реєстрі №3045) [PERSON] є власником 1/2 земельної ділянки площею 2,850 га. Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації. 01.09.2020 року позивачем було отримано лист №32973 від Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі, в якому зокрема зазначено, що: «Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження на виконані у Дніпровському районному відділі ДВС перебувало виконавче обтяження №9894933 та обтяження №546638 вчинено державним виконавцем під час примусового виконання виконавчого листа №2-1030 виданого 13.05.2010 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь «Кредитпромбанк» в розмірі 80 077,70 грн. Виконавчий лист № 2-1030 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості на загальну суму 80077,70 грн. до виконавчої служби повторно на виконання не надходив. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власний володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно абзаців першого та другого пункту 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Отже відповідачем при завершенні виконавчого провадження не було скасовано обтяження №9894933 та №546638, що порушує права позивача. Відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені. За таких обставин відповідач своїми діями у виконавчому провадженні, за яким постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно позивача, вийшов за межі наданих йому повноважень та порушив право власності позивача, а тому позивачем обрано вірний спосіб захист порушеного права і позовні вимоги підлягають задоволенню. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved