Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-12 00:00:00

Позивач в липні 2021 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 20.03.1998 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на Херсонській Товарній біржі "Алмаз", яким здійснено купівлю-продаж будинку за адрсою [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що 20.03.1998 року між позивачем та [PERSON] був укладений купівлі-продажу вказаного будинку. Договір був зареєстрований на Товарній біржі "Алмаз" на той час такі договори не підлягали нотаріальному посвідченню. Договір був зареєстрований в державному Бюро технічної інвентаризації 24.03.1998 за реєстраційним номером № 18966. В день укладання договору сторони домовились про всі істотні умови договору та відбулося повне його виконання. Таким чином, за вказаним договором позивач набув право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, однак угоду належним чином не було посвідчено. Даний факт унеможливлює розпорядження позивачем належним йому майном. В зв`язку з чим, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано докази по справі. 07.10.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем, що Херсонська міська рада є належним відповідачем у справі адже не є стороною правочину. Правочин укладений позивачем з [PERSON] , спадкоємцем якої є [PERSON] . При укладенні договору на товарній біржі позивачем не дотримано законодавчо встановленої форми угоди. Що тягне за собою недійсність правочину. Ухвалою суду від 07.10.2021 року витребувано докази про справі. Ухвалою суду від 24.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити на підставі наявних в справі доказів. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася , просив розглядати справу без його участі . Від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення з яких вбачається, що він є сином [PERSON] , яка померла [INFO] та здійснила угоду купівлі-продажу спірного будинка з позивачем до моменту смерті отже домоволодіння не входило до складу спадщини. Гроші за будинок його мати отримала та договір є реальним, матеріальних претензій до позивача він не має. Представник товарної біржі в судове засідання за викликом суду не з`явився, просив розглядати справу без участі представника, надавши лист про підтвердження укладення договору міни між сторонами 25.09.1998 року. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого товарною біржою «Алмаз» № 70 від 20.03.1998 року заявою [PERSON] здійснив купівлю будинку [ADDRESS] у [PERSON] . Даний договір який зареєстрований в Херсонському державному Бюро технічної інвентаризації 24.03.1998 за реєстраційним номером № 18966 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу та інвентарною справою БТІ. Житловий будинок літ. «А» за адресою: [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 488,0 кв.м. Має 57,3 кв.м. житлової площі, при ньому є літня кухня літ. «Б», туалет літ. «Г», погребиця літ. «Ж», водопровід № 1, огорожа 2,3. Житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Другою Херсонською держнотконторою 03.06.1997 року за реєстровим № 3-1364. Згідно додатку до рішення Херсонської міської ради № 623 від 07.09.2004 року , наданої відповідачем на виконання ухвали суду про витребування дказів [PERSON] затверджено технічну документацію зі складання державних актів то догорів оренди земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель за адресо. [ADDRESS] площею507 кв.м із земель , що знаходяться в фактичному користуванні на підставі договору купівлі-продажу , зареєстрованого 20.03.1998 року Товарною біржою «Алмаз». Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що сторонами при укладенні договору було досягнуто згоди за усіма істотними умовами договору, відбувся продаж майна і позивачі фактично вступив у володіння та користування придбаним будинком з надвірними будівлями. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договір купівлі-продажу між сторонами був укладений 20.03.1998 року, тому на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР (1963 року). Згідно зі статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК України (у редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частина 2 статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. При укладанні Договору сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, за змістом статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація в бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого товарною біржою, а не нотаріусом, станом на 20.03.1998 року не суперечила чинному законодавству. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 70 від 20.03.1998 року, оформленого в товарній біржі дійсним. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Відповідно до абз. 3 та 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Здійснивши державну реєстрацію у Херсонському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 18966 права власності за позивачем, держава цим самим визнала їх право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. З огляду на вищевикладене, вбачається, що сторони виконали умови Договору, який відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, таким чином позивач набув право власності на домоволодіння і правомірно володіє ним до теперішнього часу, тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення з метою розпорядження належним йому майном. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору купівлі-продажу, оформленого на товарній біржі «Алмаз» дійсним. Отже, оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.03.1998 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved