Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій вказала, що [PERSON] позичила в неї борг грошові кошти в сумі 4 000 гривень, які зобов`язалася повернути до 01.12.2018 року, про що власноручно написала розписку. Пізніше вона позичила в [PERSON] ще грошові кошти в сумі 4 500 грн і сума боргу зросла до 8 500 грн. Однак, не зважаючи на домовленість, кошти [PERSON] так і не повернула. Оскільки [PERSON] ухиляється від виконання зобов`язання, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором з урахуванням становленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 10 215 гривень 30 копійок, 3 % річних з пристроченої суми у розмірі 741 гривень 95 копійок та стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задоволити. Відповідач [PERSON] неодноразово в судові засідання не з`явилася, клопотань та відзиву на позов не надала, про місце проведення та час судового засідання повідомлена належним чином та шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 05 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] взяла у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 4 000 гривень та зобов`язалася повернути їх до 01 грудня 2018 року, про що склала боргову розписку (а.с.7, 40). В позові та в судовому засіданні позивач вказала, що пізніше відповідач позичила в неї в борг ще 4 500 гривень та за усною домовленістю обіцяла їх повернути. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі 6-1967цс15 від 11.11.2015 р. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 05.10.2018 року відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу [PERSON] грошові кошти в сумі 4 000 гривень до 01.12.2018 року, отже [PERSON] взяте на себе зобов`язання за укладений із [PERSON] договір позики не виконала, що підтверджується наявністю боргової розписки (а.с.40). Наявність іншої частини боргу в сумі 4 500 гривень, як вказує повивач в позовній заяві та в судовому засіданні, яку вона надала в борг відповідачу, а остання зобов`язалася їх повернути, стверджена лише усною домовленістю та ніякими письмовими доказами про наявність боргу не підтверджується, а тому й не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір, що стверджено оригіналом квитанції від 27.09.2021 року, яка приєднана до матеріалів справи. На підставі наведеного та

Outcome: approved