Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-11 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 15000 грн., як безпідставно набутих. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він здійснює підприємницьку діяльність в статусі фізичної особи підприємця на 111 групі спрощеної системи оподаткування, в процесі якої часто проводить господарські та фінансові операції. Відповідача йому рекомендували як особу, яка займається індивідуальною діяльністю і має можливість забезпечити постачання третім особами необхідних товарів та послуг. З цією метою, він 04.12.2018 року передав [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 грн. на встановлення та оплату сигналізації, а 23.05.2019 р. передав 5 000 грн. на діагностичне обладнання автомобілів Пежо Сітроен, що стверджується касовими ордерами за №№ 2473 та 947. Позивач зазначив, що відповідач, отримавши вказані суми та обіцяючи вчинити певні дії, ухилився від вчинення будь-яких дій. На даний час кошти в сумі 15 000 грн. йому не повернуто і ніяких договірних стосунків між ним та відповідачем оформлено не було. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача набуті та збережені без достатньої правової підстави кошти у розмірі 15 000 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що працював з 21 грудня 2011 року в товариствах, засновником та власником яких є позивач [PERSON] . Позивач в грудні 2018 року дав йому доручення по встановленню сигналізації на автомобілі та оплату її вартості, для чого видав йому 10 000 грн., а в травні 2019 року доручив придбати діагностичне обладнання для автомобілів «Пежо Сітроєн». Всі доручення він виконав, що стверджується актами та показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідач вказав, що в даному спорі немає жодних підстав для виникнення зобов`язань із набуття або збереження майна без достатньої підстави, на що посилається позивач, а тому його вимоги безпідставні. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. Позивач подав відповідь на відзив. Зазначив, що твердження відповідача про те, що він був його керівником у ТОВ «Терко Авто Град» чи в іншому підприємстві та мав вплив на нього не відповідають дійсності. Він є співвласником товариства з часткою 25 % та може реалізувати своє право на управління лише шляхом голосування на загальних зборах учасників. Він ніколи не займав керівних посад у ТОВ «Терко Авто Град», а тому не може вирішувати питання щодо прийняття та звільнення з роботи. Ним ніколи не видавались кошти відповідачу на сигналізацію до автомобіля. Кошти видавались саме на охоронну-пожежну сигналізацію на будівлю по [ADDRESS] , яку він здає в оренду для розміщення СТО. Діагностичне обладнання планувалось придбати та встановити на СТО, марку та модель якого вони так і не узгодили. [PERSON] отримавши кошти, своїх зобов`язань не виконав. Акти на які посилається відповідач не містять його підпису, а їх зміст не підтверджує факт укладення та виконання договорів. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові. Представник відповідача позов не визнала, з підстав викладених у відзиві. Судом встановлено, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність в статусі фізичної особи підприємця на 111 групі спрощеної системи оподаткування, що стверджується випискою з ЄДР юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань та Витягом з реєстру платників єдиного податку. Згідно видаткового касового ордеру від 23.05.2019 р. за № 947 СПДФО [PERSON] , останній видав [PERSON] 5000 грн. за діагностичне обладнання для автомобілів Пежо Сітроен. Згідно видаткового касового ордеру від 04.12.2018 р. за № 2473 СПДФО [PERSON] , останній видав [PERSON] 10 000 грн. за оплату сигналізації та її встановлення. На даних касових ордерах міститься підпис одержувача [PERSON] . Відповідач не заперечив факт отримання вказаних коштів від позивача, однак стверджує, що він придбав діагностичне обладнання та сигналізацію і передав їх позивачу, що стверджується актами. 22 липня 2020 р. [PERSON] направив [PERSON] лист - вимогу про повернення 15 000 грн. як безпідставно набутих, посилаючись на те, що письмові договори на вказані товари і роботи між ним та відповідачем не укладались. Із записів з трудової книжки [PERSON] , виданої 01.08.09 р. за № [NUMBER] вбачається, що він 21 грудня 2011 р. прийнятий на роботу у ТзОВ «Терко Авто Центр» на посаду менеджера станції технічного обслуговування транспорту ТзОВ «Терко Авто Центр» та звільнений з роботи за згодою сторін 05.09.2012 р., що також стверджується наказами від 21.12.2011 р. за № 74 К та від 05.09.2012 р. за № 53 К. 06 вересня 2012 р. [PERSON] , відповідно до наказу ТзОВ «Джерман Авто Центр» від 06.09.2012 р прийнято на роботу у ТзОВ «Джерман Авто Центр» на посаду менеджера станції технічного обслуговування транспорту та звільнено 04.11.2015 р. за згодою сторін. 05 листопада 2015 р. [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника станції технічного обслуговування транспорту ТзОВ «Терко Авто Град» та звільнено за згодою сторін з 06.07.2020 р., що стверджується наказом за № 24 к від 04.11.2015р. та наказом за № 9к від 06.07.3020 р. Згідно із Витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є одним із засновників та бенефіціарним власником ТзОВ «Терко Авто Центр», керівником товариства є [PERSON] (дата запису 19.04.2006 р.). Відповідно до Витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є одним із засновників та бенефіціарним власником ТзОВ «Джерман Авто Центр», керівником товариства - [PERSON] (дата запису 23.06.2003 р.). Згідно із записів Витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є одним із засновників ТзОВ «Терко Авто Град», а також одним із кінцевих бенефіціарних власників, керівником товариства - [PERSON] ( Дата запису 04.04.2006 р.) Згідно довідки ТОВ «Терко Авто Град» від 17.11.2020 р. [PERSON] є співвласником Товариства, однак ніколи не займав керівної посади і не здійснював фактичного керівництва товариством, а також не був наділений правом виступати від імені товариства перед третіми особами. Відповідно до довідки ТОВ «Терко Авто Град» від 17.11.2020 р. у товариство не поступало діагностичне обладнання для автомобілів Пежо Сітроєн, а також [PERSON] не передавав товариству жодного обладнання або сигналізації. Допитаний в судовому засідання як свідок [PERSON] пояснив, що передав відповідачу кошти на загальну суму 15 000грн. для закупки сигналізації та діагностичного обладнання. Відповідач своїх зобов`язань не виконав. Свідок [PERSON] пояснив, що працював з 21 грудня 2011 року в товариствах, засновником та власником яких є позивач [PERSON] . Позивач в грудні 2018 року дав йому доручення по встановленню сигналізації на автомобілі та оплату її вартості, для чого видав йому 10 000 грн., а в травні 2019 року доручив придбати діагностичне обладнання для автомобілів «Пежо Сітроєн». Всі доручення він виконав, що стверджується актами та показами свідка [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що працював разом з відповідачем у вказаних товариствах. Кошти видавались на придбання діагностичного обладнання для автомобілів Пежо та сигналізації для автомобіля, яке хотів клієнт, однак останнє було відсутнє на підприємстві. За вказані кошти вони придбали таке обладнання, яке передали товариству та сигналізацію. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19). Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). Відповідно до вимог п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Положеннями статті 1212 ЦК України визначені випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц. Судом встановлено, що надані позивачем видаткові касові ордери від 23.05.2019 р. за № 947 та від 04.12.2018 р. за № 2473, як письмові докази - на підтвердження факту передачі коштів позивачем відповідачу в розмірі 15 000 грн., скріплені підписом відповідача, який даних обставин не заперечував. Відповідачем всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б спростовували доводи позивача щодо передачі ним відповідачу коштів у сумі 15 000 грн. згідно із згаданими касовими ордерами. Встановлено та не заперечено сторонами, що вказані кошти передавались і отримані відповідачем з метою придбання та встановлення діагностичного обладнання та сигналізації. Вказані обставини також підтвердили допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, між сторонами спору виникли договірні відносини, що регулюються положеннями ЦК України про підряд, виходячи з наявної між ними домовленості про придбання та встановлення діагностичного обладнання та сигналізації. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 837 ЦК за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту виконання взятих на себе зобов`язань. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на Акти від 06.12,2018 р. та від 27.05.2019 р., згідно яких він виконав зобов`язання перед позивачем, оскільки на даних актах відсутній підпис позивача, який б засвідчив виконання робіт. Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] на підтвердження факту виконання робіт як неналежні докази. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу вимог ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач невірно сформулював позовні вимоги, оскільки у даному випадку підстави для застосування ст. 1212 ЦК відсутні, між сторонами виникли певні зобов`язання щодо поставки сигналізації та діагностичного обладнання, які ним виконано в повному обсязі. Так, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021. Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач, як керівник товариств, в яких працював відповідач, давав останньому різного роду доручення, як такі, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, і навпаки спростовуються матеріалами справи, зокрема довідкою ТОВ «Терко Авто Град» від 17.11.2020 р., Витягами з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається , що [PERSON] ніколи не займав керівної посади у товариствах і не здійснював фактичного керівництва товариством, а також не був наділений правом виступати від імені товариства перед третіми особами. Крім того, відповідно до довідки ТОВ «Терко Авто Град» від 17.11.2020 р. у товариство не поступало діагностичне обладнання для автомобілів Пежо Сітроєн, а також [PERSON] не передавав товариству жодного обладнання або сигналізації. Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути грошові кошти у розмірі 15 000 грн. як завданні збитки за невиконання взятого на себе зобов`язання. В силу вимог ст. 141 ЦКПК, у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути 840,80 грн. сплаченого судового збору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). ( чи треба)

Outcome: approved