Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду в березні 2019 року з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що приблизно 13-14 лютого 2019 року [PERSON] на належний їй номер мобільного телефону [NUMBER] почали телефонувати невідомі особи. Зазначені особи представились співробітниками оператора мобільного зв`язку «Vodafone» та почали пропонувати позивачу перейти на умови іншого тарифного плану. Задля здійснення такого переходу, вказані особи повідомили позивачу про те, що на її телефон буде надіслане повідомлення із кодом підтвердження, який вони попросили позивача повідомити, нібито, з метою переведення її на умови іншого тарифного плану. Нічого не підозрюючи, позивачем було повідомлено зазначений код підтвердження вищевказаним невідомим особам. Після цього, в ніч з 16 на 17 лютого 2019 року, як стало згодо відомо позивачу, невстановлені особи, ймовірно, здійснили заміну належної позивачу сім-карти з номером мобільного телефону [NUMBER] , використавши послугу відновлення втрачених сім-картки. В результаті зазначених дій позивач втратила можливість використовувати належний їй номер мобільного телефону [NUMBER] . 17 лютого 2019 року, одразу після того, як позивач дізналась про те, що вона не може користуватися належним їй телефонним номером, оскільки її сім-карта заблокована, вона звернулася до офісу компанії «Vodafone» та відновила належний їй номер мобільного телефону, зазначений вище. Одразу після цього, 17.02.2019 року, позивачу на мобільний телефон почали надходити смс-повідомлення від різних фінансових компаній, які надають послуги з кредитування населення. Із змісту зазначених повідомлень позивачу стало зрозуміло, що за той час, коли вона не могла користуватися належним їй номером телефону, невстановлені особи уклали від її імені кредитні договори із декількома фінансовими компаніями, серед яких, зокрема, і ТОВ «Верона», яке здійснює діяльність в мережі «Інтернет» під назвою «Гроші всім» на сайті: https://groshivsim. сom. В подальшому позивачем з`ясовано, що сума отриманих коштів за договором кредиту № 408269, що був укладений від її імені, становила 2500 грн. Проте, ніяких кредитних договорів із зазначеною юридичною особою позивачем не укладалось. Вищезазначену суму грошових коштів позивач не отримувала. Одразу після цього, позивачем було подано до Дарницького управління поліції ГУ НП в м.Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення, у якій були викладені усі вищезазначені обставини. Також було повідомлено відповідача стосовно неотримання нею кредиту. Зазначає, що на інтернет-сайті відповідача https://groshivsim.сom/ розміщено документацію, якою встановлено порядок надання грошових коштів у позику. Відповідно до зазначеного порядку, 2.1.3 Правил встановлено, що для укладення договору споживач фінансових послуг - фізична особа-резидент України зобов`язаний надати Товариству наступні документи або їх належним чином засвідчені копії, які ідентифікують його особу та підтверджують її дієздатність та правоздатність: паспорт або документ, що його замінює; документ про присвоєння податкового номеру за ДРФО; інші документи за вимогою Товариства у разі необхідності. Надання документів для укладення договору може відбуватися шляхом завантаження до анкети на сайті Товариства скан-копій відповідних документів у належній якості, яка дає можливість перевірити дійсність таких документів. П.2.3.15 Правил передбачено, що дата перекази суми фінансового кредиту на рахунок банківської платіжної картки клієнта є датою укладення договору між Товариством і клієнтом. Жодних грошових коштів на банківську картку позивача не надходило, що свідчить про те, що волевиявлення позивача на укладення договору не було, а також про те, що кредитний договір між позивачем та відповідачем не укладався. Посилаючись на ст.ст. 1, 12-16, 203, 205, 215, 228 ЦК України, ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», ст.32, 41 Конституції України, ст.ст. 17, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги» просить суд визнати недійсним кредитний договір №408269 на загальну суму 2500 грн., укладений невстановленою особою від імені [PERSON] з ТОВ «ФК «Верона» яке діє в мережі Інтернет під назвою «Гроші Всім» за допомогою сайту https://groshivsim. сom. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Тітову М.Ю. Ухвалою від 06.03.2019 року по справі відкрито провадження. Ухвалою від 06.03.2019 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Від відповідача до суду надійшов відзив в якому просили відмовити в позові, з посиланням на те, що 17.02.2019 між сторонами укладено договір про надання коштів у позику в розмірі 2500 грн. Договір відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» просили в задоволенні позову відмовити. Також вказували, що позивачем не надано доказів понесених нею витрат на правову допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] 24.05.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що саме з позивачем був укладений 17.02.2019 року договір про надання коштів в позику, як і не надано доказів, що кредит надано позивачу шляхом безготівкового переказу грошових коштів на рахунок банківської платіжної картки позичальника на підставі розгляду заявки-приєднання. Просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 17.06.2021 року витребувано у АТ «Ощадбанк» докази. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: - його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами). Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Судом встановлено, що 17.02.2019 року укладено електронний договір позики (а.с. 106-107) .Сума кредиту складає 2500 грн.. Строк дії з 17.02.2019 по 08.03.2019. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Позивач оспорює факт укладання нею зазначеного договору позики, посилаючись на те, що вона не вчиняла жодних дій, які б підтверджували її наміри щодо отримання позики. Вважає, що спірний договір від її імені міг бути укладеним сторонніми особам у зв`язку з тим, що відбувалася заміна sim-карти про що вона повідомляла відповідача та зверталася до правоохоронних органів. Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У позовній заяві стороною зазначено, що на момент укладення оспорюваного договору позики у позивача було відсутнє волевиявлення, що відповідало її внутрішній волі на його укладання. Як вбачається з норм законодавства, електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Таким чином, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак сторона позивача на жодну з цих обставин в позові не посилається. Лише вказує на не укладення ним договору на отримання позики. Суд звертає увагу, що за таких обставин не могло було порушено чи обмежено права позивача на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення, оскільки договір позивач не укладала , як вона стверджує. Між тим, сторона позивача також посилається на те, що на жодний рахунок відкритий на її ім`я грошові кошти від відповідача не зараховувалися. Стороною відповідача надана суду інформаційна довідка стосовно перерахування коштів на номер картки [NUMBER] (а.с.134) Ухвалою від 17.06.2021 року судом витребувана інформація з АТ «Ощадбанк» чи відбувався перерахунок грошових коштів в розмірі 2500 грн. 17.02.2019 о 15 год. 11 хв. [PERSON] на карту [NUMBER] відправник ТОВ «ФК «Верона». 19.11.2021 року на адресу суду Банком надана відповідь про неможливість надання запитуваної інформації, у зв`язку з тим, що в резолютивній частині ухвали суду відсутні відомості щодо повного номеру банківської платіжної картки фізичної особи, а саме № [NUMBER] , що унеможливлює проведення ідентифікації клієнта та надання запитуваної інформації. Додатково повідомили, що в системі АТ «Ощадбанк» наявний відкритий банківський рахунок на ім`я [PERSON] , що обслуговується за допомогою банківської платіжної картки, проте з іншим номером банківської платіжної картки, ніж той, що зазначено в ухвалі суду. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За положеннями ст. 640 цього Кодексу договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним. Суд вважає, що належних доказів видачі саме [PERSON] грошових коштів у розмірі 2500 грн. за спірним договором стороною відповідача не надано . При цьому стороною відповідача не надано доказів того, що саме електронним цифровим підписом позивача підписано договір позики, оскільки відповідачем не надано ані відомості про заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону, зокрема, електронним одноразовим ідентифікатором; ані про вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір; що також в свою чергу свідчить про неукладеність позивачем цього договору. Таким чином, у суду є підстави вважати, що позивач не є тією особою, яка уклала 17.02.2019 року договір позики № 408269. Однак неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Так, в п.8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Втім, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків (ухвала ВССУ від 30.09.2015 року у справі № 6-22599св15), і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Отже, враховуючи викладене, встановлені судом обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів як за неукладеним договором. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 76-80 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України чуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Врахувавши пояснення учасників справи та дослідивши надані документи, суд доходить до висновку, що спірний договір № 408269 від 17.02.2019 року між сторонами є неукладеним , а тому відмовляє у задоволенні вимог про визнання його недійсним.

Outcome: dismissed