Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-09 00:00:00

28.12.2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом до відповідача - держави України в особі Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди, виклавши позов в уточненій редакції від 29.01.2021, а також з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 26.04.2021, з проханням стягнути з відповідачів (Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої Ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України) солідарно на їх користь моральну шкоду у розмірі 300000 гривень кожному за порушення Конвенційних зобов`язань (зокрема ст.6 та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), що виявилося у наступному: а) протиправному арешті майна позивачів; б) винесенні сфальсифікованого судового рішення по справі №2-2534/11; в) протиправної бездіяльності щодо нерозгляду апеляційної скарги на арешт майна по справі №2-2534/11; г) протиправної бездіяльності щодо нерозслідування обставин випадку протягом тривалого часу (т.1 а.с.1-12, 59-70). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що шкода була завдана їм внаслідок винесення завідомо неправосудних судових рішень (ухвали про арешт майна та рішення суду про визнання договору купівлі-продажу недійсним), незабезпеченням апеляційного оскарження судового рішення, внаслідок чого позивачів було позбавлено права на справедливий суд, не забезпеченням зобов`язань щодо гарантуванням права на справедливий і публічний суд та захист власності. Також вказують на протиправну бездіяльність органів прокуратури, Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради Правосуддя, Державного бюро розслідувань, які не забезпечили перевірку цих обставин. Як стверджують позивачі, неналежне виконання органами державної влади зобов`язань, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, призвело до порушення їх прав та створення тиску на них, що завдало їм душевних страждань, постійного стресу, призвело до розпачу, тривоги, проблем зі здоров`ям, втрати довіри до суду. Розмір моральної шкоди оцінюють в сумі 600000 гривень. Так, позивачі зазначають, що 22 грудня 2011 року суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавським В.В. було видано ухвалу про арешт майна: будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] та квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , з метою забезпечення позову у справі №2-2534/11 за позовом ТОВ «Стрім-авто» до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу. Зазначають, що ухвала була неправосудною, оскільки була видана без проведення судового засідання, не була внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень, не надсилалася позивачам та була передана судом кримінальним елементам, які використовували її, щоб вимагати гроші у позивачів. А також зазначили, що суддя не перевірив, що майно належить [PERSON] , яка приймала участь у цивільній справі в якості представника [PERSON] , та [PERSON] , яка не мала жодного стосунку до судової справи. Вказують, що 27 січня 2012 року ними була подана апеляційна скарга на ухвалу про арешт майна до Апеляційного суду Київської області, яка не була розглянута судом апеляційної інстанції. Вбачають у цьому корупційний вплив на суддів. Також вказують, що 2 липня 2012 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавський В.В. зняв арешт з їх майна без проведення судового засідання, про що позивачі у даній справі не були повідомлені. Позивачі вбачають, що держава України свавільно розпорядилася їх майном, обмеживши їх право власності. Також зазначають, що 13 січня 2012 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, головуючий суддя Журавський В.В., було ухвалене завідомо неправосудне рішення по справі №2-2534/11, яким було визнано договір купівлі-продажу недійсним, розірвано договір та стягнуто кошти з [PERSON] у розмірі 650000 гривень (що еквівалентно 80000 доларам США станом на дату ухвалення рішення). Вважають що рішення було сфальсифіковане, оскільки позивачі ніколи не казали в судовому засіданні, що [PERSON] не має наміру виконувати договір, а письмові матеріали справи та пояснення представників [PERSON] в судовому засіданні суперечать цьому висновку. Вказують, що суд вийшов за межі позовних вимог, а головуючий суддя спрямовував представника позивача у вказаній справі у правильному напрямку щодо необхідності розірвання договору. Стверджують, що вказане рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області було скасовано Апеляційним судом Київської області лише після того, як помічника судді цього суду було спіймано на хабарі у розмірі 3000 доларів США. Про те, що планується підкуп судді, [PERSON] попереджав прокуратуру Київської області у березні 2012 року. Вважають, що рішення Апеляційного суду було поверхневим, а питання скасування арешту ніколи не було розглянуте. Стверджують, що таким чином держава Україна позбавила позивачів права на справедливий суд. Вказують, що протягом восьми років зверталися до державних органів з заявами про порушення їх прав, звертали увагу на корупційний вплив на суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області. Їх заяви не були перевірені, порушення їх прав не було визнано, справедливої компенсації їм не було запропоновано. Зокрема, зазначили, що незаконна бездіяльність держави Україна щодо перевірки обставин випадку включала бездіяльність органів прокуратури, Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради правосуддя, Державного бюро розслідувань, які не перевірили повідомлені ними обставини незаконного впливу на суддю і сфальсифіковані рішення. Позивачам було відмовлено у порушенні дисциплінарної справи та у порушенні кримінальної справи проти судді [PERSON] . Вважають неефективним способом оскарження бездіяльності ДБР у слідчого судді, при цьому вказують, що позивач [PERSON] шість разів звертався до слідчих суддів зі скаргами на бездіяльність органів досудового розслідування щодо невнесення повідомлення про злочин до Єдиного державного реєстру, і у всіх випадках слідчі судді зобов`язували зареєструвати заяву і почати розслідування, але справи або так ніколи і не були відкриті, або закривалися без жодного розслідування. Також посилаються на те, що позивач [PERSON] 16 січня 2020 року звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м.Києва зі скаргою на бездіяльність ДБР щодо точно такого ж порушення - невнесення повідомлення про злочин до Єдиного державного реєстру, розгляд якої склав 4 місяці і 24 дні. Стверджують, що держава Україна неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання щодо гарантування прав позивачів, закріплених Конвенцією, зокрема права на справедливий і публічний суд та захист власності, що спричинило позивачам глибокі і тривалі душевні страждання, від наслідків яких позивачі страждають до цього часу. Зокрема, позивач [PERSON] змушений був полишити роботу за кордоном, якої добивався протягом кількох років. Він повернувся, щоб урятувати свою родину від суддівського і бандитського свавілля. Після накладення арешту на майно позивача [PERSON] , кримінальні елементи приїздили до позивачів додому, показували ухвалу, казали, що треба платити гроші, інакше буде ще гірше, погрожували їм розправою. У будь-який час сторонні особи могли зайти до їх житла, виламати двері, якщо їм не відчиняли, ходити і дивитися що можна продати із нашого майна і оцінювали скільки це буде коштувати. Вказують, що всі шість місяців, поки тривав незаконний арешт їх будинку і квартири, позивачі перебували у стані постійного стресу, не могли на власний розсуд розпоряджатися їх нерухомістю. Зазначають, що написали заповіти і приготувалися до найгіршого. Вважають, що такі дії судді містять ознаки кримінального правопорушення, проте, за 8 років їх звернень до державних органів жодного розслідування чи навіть перевірки даної ситуації так і не було проведено. Позивачі боялися помсти, жили у стані нервового напруження. Вказують, що внаслідок цих обставин та бездіяльності державних органів у позивача [PERSON] розвинулося безсоння, постійні головні болі, постійне відчуття тривоги. Вона декілька разів зверталася з цими скаргами до сімейного лікаря, який діагностував у неї астенічний синдром. Зазначають, що позивач [PERSON] зазнав ще більшої шкоди для свого здоров`я. Він має дві вищі освіти і науковий ступінь кандидата наук. До описаних подій його наукова кар`єра розвивалася успішно. Він мав двадцять публікацій у міжнародних наукових виданнях і працював у відомих наукових установах за кордоном. Після описаних подій він був змушений був полишити улюблену справу і повністю присвятити весь свій час захисту своїх прав. Через витрачені зусилля і переживання у позивача [PERSON] розвинулася емоційна пригніченість, хронічна втома, безсоння, тривожність, роздратованість, які згодом дали початок тривалому депресивному розладу. Від наслідків цього розладу він змушений лікуватися до даного часу. Посилаючись на практику ЄСПЛ, вказують, що судом визнається презумпція моральної шкоди людині, в разі порушення її прав. Позивачі планують звернутися до Європейського суду з прав людини зі скаргою на порушення ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а тому, звертаючись з даним позовом хочуть дати державі Україна можливість визнати дане порушення і вжити дії для усунення його наслідків, сплативши позивачам моральну шкоду, яку позивачі оцінюють в сумі по 300000 гривень кожному з них. 30.03.2021 представником відповідача Міністерства юстиції України подано відзив на позовну заяву (т.1 а.с.117-122), за змістом якого відповідач зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідача вказує, що відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 08.11.2019 у справі №454/1008/16-ц, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладу і змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи нормами Цивільного процесуального кодексу України, або іншими законами України не передбачено. Також зазначає, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ, оскільки не наділене повноваженнями у спірних правовідносинах, не являється органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тобто тим органом, до якого можуть застосовуватися положення ст.1176 ЦК України. Вказує, що позивачі не визначають Міністерство юстиції України заподіювачем шкоди та не доводять факт її заподіяння внаслідок дій відповідача, а відтак не доводять наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та виною останнього і її заподіянні, не обґрунтовують розмір відшкодування. 27.07.2021 від Вищої ради правосуддя надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Вищої ради правосуддя, оскільки ВРП не наділено повноваженнями представляти Державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя і такі вимог не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства (т .2 а.с.56-62). 29.07.2021 до суду від Вищої ради правосуддя надійшов відзив на позовну заяву (т.2 а.с.122-130) , відповідно до якого ВРП вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що учасник справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, навівши при цьому певні мотиви й доводи, які будуть предметом перевірки Вищої ради правосуддя та яка в подальшому уповноважена встановити наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Вища рада правосуддя не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ. ВРП є неналежним відповідачем у даній справі та жодним чином не порушувала права або інтереси позивачів. Також вказують на те, що позивачами не наведено жодних доказів і не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою та діями чи бездіяльністю ВРП, а сам факт прийняття процесуального рішення судом у справі№2-2534/11 не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. Позиція відповідача - позивачі не мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1176 УЦК України. 16.08.2021 до суду надійшов відзив Київської обласної прокуратури (т.1 а.с.177-185), за змістом якого відповідач просив поновити строк для подачі відзиву та відмовити у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що отримав повідомлення суду про залучення Київської обласної прокуратури до участі у справі у якості співвідповідача 13.07.2021, проте станом на дату подання відзиву матеріали позовної заяви з додатками Київською обласною прокуратурою не отримано, а з матеріалами справи представник прокуратури ознайомився за відповідним клопотанням, наявним в матеріалах справи. Вказують, що на підтвердження викладених у позовній заяві доводів про заподіяння органами прокуратури моральної шкоди, до позовної заяви долучено відповідь Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області від 23303.2-021 №1777 вих. на звернення [PERSON] , яке стосувалось законності рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2012 у справі №2/1005/142/2012 за позовом ТОВ «Стрім-Авто» до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів, яке на час розгляду звернення не набрало законної сили у зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку. Вказують, що заявнику було додатково роз`яснено, що відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» відсутні виключні підстави представництва інтересів громадянина у суду, у зв`язку з відсутністю у зверненні та доданих до нього документах будь-яких даних щодо неспроможності [PERSON] самостійно захищати свої інтереси в судовому порядку. Зазначають, що звернення розглянуто у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк та передбачений спосіб. Заперечуючи проти позову, вказують, що Київською обласною прокуратурою жодним чином не порушено права або законні інтереси позивачів, а останніми не наведено жодних доводів і не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували протиправність дій органів прокуратури та її вину, наявність шкоди, а також причинного зв`язку між шкодою та діями чи бездіяльністю відповідачів. Також вказують, що позивачі скористалися своїм правом на звернення з дисциплінарними скаргами на дії судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В.. Звертають увагу на правові висновки Верховного Суду щодо оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Вважає, що саме факт оскарження позивачем судового рішення є механізмом усунення в межах відповідної судової справи усіх процесуальних порушень, що їх допустив суд першої інстанції у вказаній справі. 19.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву Державного бюро розслідувань (т.2 а.с.207-214) з проханням відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи щодо наведених позивачами обставин та правових підстав позову, зазначивши, що за наслідками звернення до ДБР позивачі 02.10.2020 отримали відповідь, якою їм було відмовлено у порушенні кримінальної справи проти судді Журавського В.В., проте таке звернення позивачами не додано. Відповідач зазначає, що лише незгода позивачів з відповіддю ДБР, яка не була ними оскаржена в передбаченому КПК України порядку, абсолютно не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їм моральної шкоди. Вказує, що позивачі не надали доказів спричинення їм моральної шкоди, причинного зв`язку між діями уповноважених осіб ДБР та спричиненими наслідками. Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що сам факт прийняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. 23.09.2021 до суду від Вищої кваліфікаційної комісії судді України надійшов лист в.о. керівника секретаріату Биструшкіна О.О. про те, що згідно з п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування від 16.10.2019 №193-ІХ, що набрав чинності 07.11.2019, повноваження членів Комісії, зокрема її Голови, припинено. Нового складу Комісії не сформовано. З об`єктивних обставин, що унеможливлюють реалізацію Комісією своїх прав та виконання обов`язків як учасником справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, Комісія позбавлена можливості подати відповідні заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань і докази у встановлений судом строк, а також взяти участь у судових засіданнях (т.2 а.с.110-111). Станом на дату судового розгляду та дату ухвалення судового рішення конкурс з добору членів Вищої кваліфікаційної комісії судді України триває. Ухвалою від 05.02.2021 було відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.109-110). Ухвалою суду від 30.03.2021, занесеною до протоколу підготовчого засідання, суд задовольнив клопотання позивачів про витребування матеріалів цивільної справи №2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) за позовом ТОВ «Стрім-Авто» до [PERSON] , третя особа- приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів (т.1 а.с.125-126). Ухвалою суду від 27.04.2021, занесеною до протоколу підготовчого засідання, суд задовольнив клопотання позивачів про залучення співвідповідачів : Київську обласну прокуратуру, Державне бюро розслідувань, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів (т.1 а.с., 144-145, 146). Ухвалою від 28.09.2021 (т.1 а.с.225-225, т.3 а.с.1) було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 30.09.2021 позивачами [PERSON] та [PERSON] була подана заява про відвід судді Мурановій-Лесів І.В. (т.3 а.с.6-7). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду області Муранової-Лесів І.В. від 06.10.2021 відвід було визнано необґрунтованим (т.3 а.с.8-11). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Борця Є.О. від 21.10.2021 у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про відвід судді було відмовлено (т.3 а.с.14-16). У призначені судові засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, подали заяви проводити судовий розгляд без їх присутності (т.3 а.с.24-25, 64). Також позивачами 05.01.2022 подано клопотання про визнання доказу недостовірним, неналежним і недопустимим (т.3 а.с.62-63), за змістом якого, посилаючись на вимоги ст.ст.77,79,100 ЦПК України зазначили, що виписка з електронної бази даних «Єдина система статистики та аналізу роботи органів прокуратури України», якою володіє виключно відповідач, не дає змоги встановити, хто і коли вносив відповідний запис у цю базу даних, жодного доказу направлення цієї відповіді позивачам база даних не містить, проте містить відомості, що звернення від 30.07.2012 є первинним, а графа «Переслано з» не заповнена. Вважають, що мова йде про зовсім інше звернення, і позивачі не пригадують, що зверталися до прокуратури 30.07.2012. З цих підстав просять визнати вказаний доказ недостовірним, неналежним і недопустимим доказом, та не приймати його до уваги, та не включати в матеріали справи. Представники відповідача Міністерства юстиції України Довгань О.О., Пронькіна А.С., які брали участь у судових засіданнях у Бориспільському міськрайонному суді позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з наведених у відзиві підстав. Представник відповідача Київської обласної прокуратури Гайфуліна Н.П. позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, надала додаткові письмові пояснення від07.12.2021 (т.3 а.с.46-48), відповідно до яких додатково вказала, що 23.03.2012 Бориспільська міжрайонна прокуратура надала відповідь за №1777 на звернення [PERSON] , яка долучена до матеріалів цивільної справи. В подальшому 20.07.2012 за №05/1-1197 вих-12 прокуратурою Київської області Бориспільському міжрайонному прокурору було направлено для розгляду звернення [PERSON] щодо законності дій ТОВ «Стрім-Авто», судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В. та з інших питань. Відповідно до вимог наказу генерального прокурора України від 25.12.2003 №59 «Про введення в дію Переліку документів, що утворюються в діяльності органів прокуратури України, із зазначенням строків зберігання документів» наглядові провадження за зверненнями зберігаються і міжрайонних прокуратурах протягом 5 років, з урахуванням чого надати суду копію відповіді на вищевказане звернення не виявляється за можливе. Згідно з наказом Генерального прокурора України від 28 грудня 2011 року №123 «Про впровадження комп`ютерного програмного комплексу «Єдина система статистики та аналізу роботи органів прокуратури України» запроваджена вказана система обліку роботи, в якій, зокрема, зазначались дані щодо розгляду звернень. При опрацюванні даних цієї системи встановлено, що до Бориспільської міжрайонної прокуратури 30.07.2012 за вх..№2625вх-12 надійшло звернення [PERSON] щодо законності дій судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області. За вказаним зверненням надана відповідь заявнику 27.08.2012, що підтверджується даними статистичної картки 489767, створеної при розгляді звернення. Представник відповідача Державного бюро розслідувань в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав позов необґрунтованим, посилаючись на викладені у відзиві заперечення. Суд, заслухавши пояснення представників відповідачів, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши усі надані суду письмові та електронні докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. В силу вимог ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п.п. 1,2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON] , [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води), справи №18/1203-97, №18/1205-97, №18/1206-97, №18/1207-97, №18/1208-97, №18/1209-97, №18/1210-97, №18/1211-97, №18/1212-97, №18/1212-97, №18/1214-97, №18/1215-97, №18/1216-97, №18/1217-97, №18/1218-97, №18/1219-97, №18/1220-97, №18/1221-97, №18/1222-97, №18/1223-97, № 18/1314-97 від 25 грудня 1997 року, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Наведене повністю узгоджується з положеннями ст.4 ЦПК України, який визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. В цьому зв`язку суд враховує, що відповідно до положень ч.5 ст.21 КАС України , вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Встановлено, що будь-яких вимог щодо врегулювання публічно-правового спору між позивачами та відповідачами, позивачі не заявляють. Так, позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом в порядку цивільного провадження про стягнення з відповідачів моральної шкоди, оскільки вважають, що рішеннями та бездіяльністю суду, діями та бездіяльністю органів державної влади їх права були порушені, чим заподіяна моральна шкода, а саме: протиправним арештом майна позивачів; винесенні сфальсифікованого судового рішення по справі №2-2534/11; протиправною бездіяльністю щодо нерозгляду апеляційної скарги на арешт майна по справі №2-2534/11; протиправною бездіяльності щодо нерозслідування обставин випадку протягом тривалого часу (органами прокуратури Київської області, Державного бюро розслідувань, Вищою радою правосуддя та Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією суддів). Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду на підставі наданих суду письмових документів встановлено, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області (головуючий суддя - Журавський В.В.) знаходилася цивільна справа 2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) за зустрічним позовом ТОВ «Стрім-Авто» до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів, у якій Бориспільським міськрайонним судом було ухвалене рішення від 13 січня 2012 року (т.1 а.с.132-133). Вказаним рішенням позов ТОВ «Стрім-Авто» було задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрім-Авто» 15.09.2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В.; стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім-Авто» грошові кошти в розмірі 650000 гривень та сплачений судовий збір в розмірі 2823 грн. 00 коп.. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року (т.1 а.с.134-135) апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 року скасовано і ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ «Стрім-Авто» до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів, було відмовлено. Скасовуючи рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області суд апеляційної інстанції зазначив, що, ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд виходив з положень ст.ст.215,234 ЦК України та вважав цей договір фіктивним. Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Стрім-Автом» не зверталось до суду з позовом про визнання договору недійсним і не обґрунтовувало свій позов підставами на які послався суд у своєму рішенні. За таких обставин, суд І інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі заявлених вимог і розглянув незаявлену позивачем вимогу. Тому рішення суду І інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі стю.309 ЦПК України. Суд звертає увагу, що згідно з інформацією завідуючої архівним підрозділом Бориспільського міськрайонного суду від 31.03.2021 (т.1 а.с.131) згідно акту №1 від 28.12.2019 матеріали вищевказаної цивільної справи були відібрані для знищенням, як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення. Разом із цим, окрім вищевказаних судових рішень в матеріалах архівної справи зберігається ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2012 року, якою було скасовано заходи забезпечення позову - арешт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] , та заборону КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.136). Зі змісту ухвали Бориспільського міськрайонного суду (головуючий суддя - Журавський В.В.) встановлено, що 22.12.2011 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду у вищевказаній цивільній справі було забезпечено позов шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно та заборонено КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» вчиняти будь-які дії щодо цього майна. Як зазначено судом у вищевказаній ухвалі, рішенням Апеляційного суду Київської області рішення Бориспільського міськрайонного суду було скасоване та ухвалено нове про відмову в позові, у зв`язку з чим відпала необхідність в забезпеченні позову (т.1 а.с.136). Суд звертає увагу, що обґрунтовуючи позов, позивачі [PERSON] та [PERSON] вказали, що ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В. було накладено арешт на будинок по [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , а також майно що належить та [PERSON] , яка не мала жодного стосунку до судової справи. Так, з наданих позивачами документів вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] , було набуто позивачем [PERSON] 28.11.2011 року на підставі договору дарування від 09.11.2011 року, реєстровий №4385, що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав , номер витягу 32213104, дата державної реєстрації права власності - 28.11.2011 (т.1 а.с.18). Право власності на квартиру [ADDRESS] від позивача [PERSON] до громадянки [PERSON] перейшло на підставі Договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року, реєстровий номер у нотаріуса №3-50, що підтверджується копію нотаріально посвідченого договору (т.1 а.с.19). В цьому зв`язку суд звертає увагу, що за змістом вищевказаного рішення Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року (т.1 а.с.134-135) саме [PERSON] , позивач у даній справі, у жовтні 2011 року звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , укладеного 15.09.2008 року, між ним та ТОВ «Стрім-Авто». Та у листопаді 2011 року ТОВ «Стрім-Авто» подало зустрічний позов, в якому просило стягнути з [PERSON] 650000 грн. сплаченого авансового платежу у зв`язку зі зверненням останнього з позовом про розірвання договору купівлі-продажу будинку. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 23.11.2011 первісний позов [PERSON] до ТОВ «Стрім-Авто» про розірвання договору купівлі-продажу за заявою позивача [PERSON] було залишено без розгляду. В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачі не спростовують та не заперечують тієї обставини, що усе зазначене в ухвалах Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 22.12.2011 та від 02.07.2012 нерухоме майно (дві квартири та будинок) перебувало у власності позивача [PERSON] , та що право власності на вищевказані квартири перейшло до позивача [PERSON] та громадянки [PERSON] в жовтні-листопаді 2011 року, коли позивачем [PERSON] було ініційовано позов до Бориспільського міськрайонного суду Київської області про розірвання договору купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,- який було укладено 15.09.2008 року, між ним та ТОВ «Стрім-Авто». Будь-яких належних і допустимих доказів того, що в розпорядженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, зокрема в матеріалах вищезазначеної цивільної справи №2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) на дату винесення ухвали про забезпечення зустрічного позову ТОВ «Стрім-Авто» про стягнення коштів, отриманих позивачем [PERSON] за оспорюваним ним договором купівлі-продажу від 15.09.2008 року в сумі 650000 гривень, знаходилися документи, які свідчили про те, що право власності на зазначене в ухвалі нерухоме майно перейшло до інших, не залучених до участі у справі осіб (позивача у даній справі [PERSON] та громадянки [PERSON] ) суду надано не було. В матеріалах сканованої цивільної справи, що містяться на долученому позивачами СD диску (т.1 а.с.47), такі документи відсутні. В цьому зв`язку суд звертає увагу, що матеріали цивільної справи №2/1005/142/2012 згідно акту №1 від 28.12.2019 Бориспільського міськрайонного суду були знищені. Питання про їх відновлення, в порядку визначеному розділом Х ст.ст.488-495 ЦПК України, позивачами порушено не було. Ухвала про відновлення втраченого (в даному випадку знищеного) судового провадження зі встановленим переліком матеріалів, що містилися у такому провадженні, судом не приймалася. Як стверджують позивачі, 27.01.2012, тобто після ухвалення Бориспільським міськрайонним судом Київської області вищезазначеного рішення від 13 січня 2012 року про задоволення позову (зустрічного) ТОВ «Стрім-Авто» до [PERSON] , третя особа- приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів, була подана апеляційна скарга на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22.12.2011 про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 (т.1 а.с.25). Так, дійсно, в сканованих матеріалах цивільної справи, що містяться на долученому позивачами СD диску (т.1 а.с.47), наявна вищезазначена апеляційна скарга (а.с.77-79 сканованої справи), подана від імені [PERSON] його представником [PERSON] , позивачем у даній справі. Суд звертає увагу, що ані позивач [PERSON] , яка з 28.11.2011 є власником арештованої квартири [ADDRESS] , ані [PERSON] , власник відчуженої [PERSON] у жовтні 2011 року квартири [ADDRESS] , із самостійними апеляційними скаргами на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2011 року про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 не зверталися, як і не зверталися із заявами (позовами) про скасування арешту. Встановлено, що на виконання вимог ст.154 ЦПК України, в чинній на той час редакції, Бориспільським міськрайонним судом Київської області (головуючий суддя -Журавський В.В.) з власної ініціативи та у зв`язку із скасуванням рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 року про задоволення позову ТОВ «Стрім-Авто», було скасовано вжиті судом заходи забезпечення зустрічного позову ТОВ «Стрім-Авто», а саме арешт, накладений на зазначене позивачами нерухоме майно та заборону на його відчуження. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що власникам майна, зокрема позивачам, було спричинено будь-яку шкоду внаслідок вжитих судом заходів забезпечення позову на підставі ухвали від 22.12.2011 року, суду надано не було, як і доказів того, що така ухвала була фактично пред`явлена до виконання, та протягом зазначеного в позові періоду з 22.12.2011 (дата постановлення ухвали) по 02.07.2012 (дата скасування вжитих заходів забезпечення позову) право власності позивачів було реально обмежено, зокрема право власності позивача [PERSON] , яка брала участь у розгляді справи №2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) як представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] .. Не заперечується позивачами та ними не спростовується і той факт, що зазначена ухвала Бориспільського міськрайонного суду від 22.12.2011 року про забезпечення позову була постановлена судом за заявою ТОВ «Стрім-Авто» про забезпечення зустрічного позову ТОВ «Стрім-Авто» про стягнення з [PERSON] отриманих за договором купівлі-продажу нерухомого майна коштів в сумі 650000гривень, що також вбачається з досліджених в судовому засідання сканованих матеріалів цивільної справи, що надані позивачами та містяться на долученому до позовної заяви CD-диску (т.1 а.с.47, а.с.27-28, 42-43 сканованої справи). Разом із цим будь-яких вимог про відшкодування шкоди, заподіяної позивачам внаслідок вжиття заходів забезпечення позову до ТОВ «Стрім-Авто», за заявою якого такі заходи були вжиті, позивачі не заявляють. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що представники ТОВ «Стрім-Авто» або інші особи, використовували ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову в якості тиску на позивачів, вчиняли інші зазначені позивачами протиправні дії, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Враховуючи викладене, сам лише факт того, що подана 27.01.2012 від імені та в інтересах [PERSON] його представником [PERSON] апеляційна скарга на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22.12.2011 про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) не була розглянута Апеляційним судом Київської області під час розгляду апеляції позивачів на рішення Бориспільського міськрайонного суду від 12.01.2012 у цій же справі, не доводить тієї обставини, що позивачам була завдана будь-яка, в тому числі зазначена ними моральна шкода. Так, позивачі, як безпосередні учасники вищевказаної цивільної справи №2-2534/11, яка перебувала в провадженні як Бориспільського міськрайонного суду Київської області так Апеляційного суду Київської області не були позбавлені права та можливості доступу до справи та до суду, про що свідчить долучений до матеріалів позову СD диск із сканованими копіями матерів справи та звукозаписами судових засідань, отриманих позивачами, вочевидь, до того, моменту, коли справа була відібрана до знищення у зв`язку зі спливом строків її зберігання, тобто до грудня 2019 року. Дослідженими в судовому засіданні звукозаписами підтверджується, що позивач [PERSON] через своїх уповноважених представників, в тому числі позивача у даній справі [PERSON] , брав участь у судовому розгляді справи №2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012) як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, проте, питання про розгляд Апеляційним судом Київської області (після реорганізації - Київський апеляційний суд) вищезазначеної апеляційної скарги від 27.01.2012 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22.12.2011 про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 з моменту скасування Апеляційним судом рішення Бориспільського міськрайонного суду у травні 2012 року по цей час позивачі не порушували. Наведені обставини спростовують будь-які доводи позивачів про те, що їхні права були порушені протиправним арештом їх майна та шляхом створення перешкод у доступі до суду щодо нерозгляду апеляційної скарги, а також твердження, що внаслідок цього була заподіяна моральна шкода. Щодо доводів позивачів про ухвалення Бориспільським міськрайонним судом сфальсифікованого судового рішення по справі №2-2534/11, то таких належних і допустимих в розумінні ч.2 ст.78 ЦПК України доказів суду надано не було. Як визнано позивачами, вирок суду, яким встановлено факт ухвалення Бориспільським міськрайонним судом Київської області завідомо неправосудного рішення у зазначеній цивільній справі справи №2-2534/11 (провадження №2/1005/142/2012), отримання суддями чи працівниками судів неправомірної вигоди за ухвалення таких рішень на користь ТОВ «Стрім-Авто», відсутній. Долучені до матеріалів цивільної справи докази, зокрема інформація щодо затримання помічника судді Апеляційного суду Київської області на хабарі від 18.05.2012 (т.1 а.с.20), не спростовують вищенаведених висновків суду, оскільки є неналежними і недопустимими доказами. Суд враховує, що відповідно до вимог ч.2 ст.106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків. Порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, строки, протягом яких суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності визначені вищевказаним Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Як вбачається з долученої позивачами копії листа від 05.07.2012 №8вк-1710/12, підписаного від імені члена Вищої кваліфікаційної комісії судді України Віхрова В.В., вказаним листом позивача [PERSON] повідомлено, що ВККСУ було розглянуто його звернення щодо можливих порушень суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області [PERSON] вимог чинного законодавства та за результатами розгляду підстав для дисциплінарної відповідальності та відкриття дисциплінарної справи щодо судді не встановлено, тому рішенням Вищої кваліфікаційної комісії судді України від 4 липня 2012 року відмовлено у відкритті дисциплінарної справи на підставі ст.ст.83-86 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в чинній на той час редакції Закону №2453-VI від 7 липня 2010 року). Будь-яких належних і допустимих доказів, що вказане рішення було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, позивачами суду надано не було. Також встановлено, що відповідно до ухвали члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Говорухи В.І. від 12 червня 2020 року №3266/0/18-20 скарги [PERSON] та [PERSON] стосовно судді Бориспільського міськрайонного суд Київської області [PERSON] залишено без розгляду про що повідомлено заявників, зокрема [PERSON] , листом від 18.06.2020 (т.1 а.с.31,33). За змістом вищевказаної ухвали членом Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя [PERSON] встановлено, що до Вищої ради правосуддя 5 червня 2020 року надійшли дисциплінарні скарги [PERSON] та [PERSON] на дії судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В., у яких заявники висловлюють незгоду з ухвалою судді від 22 грудня 2011 року та рішенням цього ж судді від 13 січня 2012 року (т.1 а.с.32). Як зазначено в ухвалі, відповідно до ч.11 ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження. Дисциплінарні скарги [PERSON] та [PERSON] надійшли до Вищої ради правосуддя 5 червня 2020 року та стосуються подій, які мали місце 22 грудня 2011 року та 13 січня 2012 року. Таким чином, станом на 29 вересня 2016 року сплив строк притягнення судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за фактами, викладеними у скарзі. Встановлено, що дане вищевказані рішення відповідачів, а також бездіяльність Вищої ради правосуддя позивачами не оскаржувалось. В силу вимог ст.ст.1,2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Вища рада правосуддя є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що рішення ВРП, яке було ухвалено за результатами розгляду скарг [PERSON] та [PERSON] , було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, суду надано не було. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що доводи позивачів про протиправну бездіяльність ВРП є безпідставними. Крім того, як стверджують позивачі, вони протягом восьми років зверталися до державних органів з заявами про порушення їх прав, звертали увагу на корупційний вплив на суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області. Проте такі твердження позивачів є очевидно необґрунтованими, оскільки долучені до позовної заяви документи не підтверджують таких тверджень. Згідно з долученої копією листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві від 02.10.2020 №Б-9630/ко/02-2020вих. (т.1 а.с.91), адресованого [PERSON] на його заяву (вх. №Б-9630/ко) щодо можливих протиправних дій судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В., який є єдиними підтвердженням такого звернення, повідомлено, що вивчивши викладені у заяві твердження встановлено, що вони не містять відомостей про вчинення злочину, відповідно до поняття, визначеного ст.11 КК України, у зв`язку з чим підстави для винесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на даний час відсутні. Також роз`яснено, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, передбачений Главою 26 КПК України. Так, в силу вимог п.1 ч.1 ст.303 § 1 Глави 26 «Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» КПК України визначено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Відповідно до вимог ч.1 ст.304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії. Отже, позивачі своїм правом на оскарження, як вони стверджують, бездіяльності ДБР не скористалися, належних і допустимих доказів того, що повідомлені заявниками обставини містять ознаки кримінального правопорушення та підлягали розслідуванню в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, не надали, як і належних доказів того, щодо відповідачем ДБР була допущена протиправна бездіяльність та заподіяна шкода, зокрема моральна, позивачам. Такими єдиними належними і допустимими доказами є ухвала слідчого судді, яка постановлена за результатами розгляду скарги, та вирок суду, який постановлений за результатами розгляду кримінального провадження. Жодні доводи позивачів, які не скористалися своїм правом на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування та не дотримались встановленого чинним законодавством України порядку доведення фактів вчинення кримінального правопорушення (злочину), не є переконливими та не ґрунтуються на чинному законодавстві. Належних і допустимих доказів того, що позивачі були обмежені у доступі до суду для відновлення своїх прав, які позивачі вважали порушеними, суду надано не було. До аналогічних висновків суд дійшов, аналізуючи докази звернення позивачів до органів прокуратури. Так, на підтвердження фактів звернення до Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області (після реорганізації - Бориспільська окружна прокуратура Київської області) та Прокуратури Київської області позивачами надано копії двох листі, обидва з яких адресовані [PERSON] .. Встановлено, що листом від 23.03.2012 №1777 вих. Бориспільська міжрайонна прокуратура повідомила [PERSON] про те, що розглянула його звернення щодо законності рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2012 у справі №2/1005/142/2012 за позовом ТОВ «Стрім-Авто» до заявника , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів. При цьому зазначено, що вищенаведене рішення не набрало законної сили, у зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку, та що згідно з інформацією Бориспільського міськрайонного суду 21.02.2012 цивільну справі №2/1005/142/2012 направлено до апеляційного суду Київської області. Також надано роз`яснення щодо представництва інтересів заявника в суді. Зазначено, що у зверненні та доданих до нього документах відсутні будь-які дані щодо неспроможності ( [PERSON] ) самостійно захистити свої інтереси в судовому порядку, та що підстав для представництва його інтересів в порядку ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» не вбачається (т.1 а.с.26-27). Так, згідно з ч.2 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 5 листопада 1991 року, в чинній на березень 2012 року редакції, підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. За змістом ч.4 цієї статті за наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: 1) звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); 2) вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справ. Також встановлено, що листом №05/1-1197 вих.12 від 20.07.2012, направленим [PERSON] для відома, звернення останнього щодо законності дій ТОВ «Стрім-Авто», судді Бориспільського міськрайонного суду Журавського В.В. та з інших питань Прокуратурою Київської області було направлено Бориспільському міжрайпрокурору [PERSON] для перевірки та, за наявності підстав, для вжиття вичерпних заходів прокурорського реагування, в тому числі в порядку ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», та про результати перевірки звернення повідомити заявника та інформувати прокуратуру області (т.1 а.с.87). Як вбачається з наданих представником Київської обласної прокуратури роздруківок з Єдиної системи статистики та аналізу роботи органів прокуратури України, введеної в дію згідно з наказом Генерального прокурора України від 28 грудня 2011 року №123 (т.3 а.с.73-75), на розгляді в Бориспільській міжрайонній прокуратурі знаходилось звернення [PERSON] щодо законності дій судді Бориспільського суду, яке надійшло 30.07.2012, та за яким 30.08.2012 було прийнято «інше рішення (в т.ч. дано роз`яснення)». Як визнано позивачами, в липні 2012 року [PERSON] безпосередньо до Бориспільської окружної прокуратури з іншими зверненнями не звертався. Суд враховує, що з моменту вищевказаного звернення [PERSON] до Прокуратури Київської області в липні 2012 року на дату звернення позивачів до суду з даним позовом пройшло понад 8 років, а також, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивачі раніше, зокрема у спосіб, визначений Кримінальним процесуальним кодексом України, оскаржували бездіяльність Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області та Київської обласної прокуратури щодо нерозгляду вищезазначеного звернення [PERSON] , суду надано не було. Суд також звертає увагу, що самих звернень, з якими позивач [PERSON] звертався до Бориспільської окружної прокуратури та до Прокуратури Київської області у березні-липні 2012 року, позивач суду не надав, а тому будь-які доводи позивачів про те, що у відповіді Бориспільської окружної прокуратури не було жодної згадки про повідомлені ними обставини незаконного впливу на суддю і сфальсифіковані рішення, слід визнати необґрунтованими і недоведеними. Позивачі визнають та прямо посилаються на те, що, як зазначає ЄСПЛ, у деяких справах лише шляхом застосування кримінально-правових засобів юридичного захисту можна забезпечити розслідування події та збирання доказів відповідно до конвекційних вимог, оскільки цивільне провадження не дає достатньої можливості встановити факти та зібрати необхідні докази. За змістом позовної заяви такий порядок позивачам відомий. В цьому зв`язку суд констатує, що позивачі не були обмежені у доступі до суду для оскарження бездіяльності ДБР, прокурора у спосіб та строки, визначені ст.ст.303,304 КПК України, та, відповідно, надати суду належні і допустимі докази, що їх права були порушені. Доказів протилежного суду надано не було. Крім того, суд звертає увагу, що жодних доказів звернень позивачки [PERSON] до вищезазначених правоохоронних органів (ДБР, органів прокуратури), позивачі не надали, а долучені докази свідчать про те, що відповіді надавалися на виключно на звернення [PERSON] (т.1 а.с.84,87,88,91). З урахуванням викладеного, доводи позивача [PERSON] щодо залишення без розгляду їх з позивачем [PERSON] звернень слід визнати необґрунтованими і недоведеними, а аналогічні доводи позивача [PERSON] , яка взагалі не зверталася до відповідачів із зазначеними в позовній заяві зверненнями, окрім як до Вищої ради правосуддя, необґрунтованими та очевидно безпідставними. Як стверджують позивачі, держава Україна позбавила їх права на справедливий суд. Вказують, що протягом восьми років зверталися до державних органів з заявами про порушення їх прав, звертали увагу на корупційний вплив на суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області. Їх заяви не були перевірені, порушення їх прав не було визнано, справедливої компенсації їм не було запропоновано. В цьому зв`язку суд зазначає наступне. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України п.п. 3, 9 Постанови від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу вимог ст.1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов до висновку, що позивачами не доведено заявлені позовні вимоги, оскільки не доведено належними і допустимими доказами факт протиправної бездіяльності, протиправних дій та рішень відповідачів, факт заподіяння та розмір визначеної ними моральної шкоди, та наявність причинного зв`язку між такими діями, бездіяльністю, рішеннями та тими душевними стражданнями, які за твердженнями позивачів, вони зазнали. Та обставина, що позивачі вважають неефективним способом оскарження бездіяльності ДБР та прокурора у слідчого судді, та вирішили звернутися з позовом до Держави України, не має для суду жодного переконливого значення, оскільки у встановленому чинним законодавством України порядку не довели, що їх права були порушені та підлягають захисту у визначений ними спосіб. В силу вимог ст.2 Закону України позивачі були звільнені від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду. В силу вимог ст.141 ЦПК України інші витрати позивачів відшкодуванню не підлягають. Витрати, понесені відповідачами, ними до відшкодування заявлені не були. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed