Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-04 00:00:00

Виклад позиції позивача 17.09.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач, [PERSON] , проживає разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 16.07.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2226. Відповідач, [PERSON] , який також зареєстрований за даною адресою, в спірній квартирі не проживає більше десяти років. Про даний факт свідчить відповідь територіального центру надання соціальних послуг Московського району м.Харкова від 13.07.2021 року № 04-10\\563-06/0-21, а також акт про фактичне проживання ( не проживання) осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] від 13.08.2021 року, складеного сусідами позивача, підпис яких посвідчена виконавчим директором Об`єднання житлових кооперативів « Контакт». Відтак, відповідач фактично не проживає в квартирі та не користується житловим приміщенням в будь - який інший спосіб, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача, порушує право [PERSON] в повній мірі розпоряджатися квартирою на власний розсуд та значно обмежує його законні права, зокрема він зобов`язаний нести тягар утримання майна, з розрахунку, що в квартирі зареєстрована особа, яка фактично в ній не проживає. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності позов підтримав у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Зі згоди позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Процесуальні дії у справі 17.09.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О. Ухвалою суду від 20.09.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено в підготовче судове засідання. 30.11.2021 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд на 21.12.2021 року. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.09.2021 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності на підставі договору дарування від 16.07.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2226 [PERSON] . Відповідно акту про фактичне проживання ( не проживання) осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] від 13.08.2021 року, складеного сусідами позивача, підпис яких посвідчена виконавчим директором Об`єднання житлових кооперативів « Контакт» відповідач, [PERSON] , в вказаній вище квартирі не проживає більше 10 років. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , пояснили, що відповідач [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає більше 10 років та ніколи не проживав. Підстави не довіряти вказаному свідку у суду відсутні, вони були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправильні показання, та не є заінтересованими в результатах розгляду справи. Оцінка суду Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним право користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відомості про те, що відповідач [PERSON] цікавиться спірним житлом відсутні. Також, не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі. Таким чином, суд вважає, що акт та показання свідка щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більше 10 років, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача [PERSON] такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved