Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-03 00:00:00

За позовом сторона позивача просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами вцілому, який розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог у позові зазначено про те, що по [ADDRESS] розташований житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями й надвірними спорудами, в якому проживала позивач зі своїм чоловіком - [PERSON] , котрий помер [INFO] . На цей час позивач проживає у вказаному будинку сама. Відповідно до довідки Семенівської міської ради Чернігівської області № 12-09/200 від 04.11.2021 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , згідно погосподарської книги № 1 значиться за [PERSON] , 1954 року народження. Після смерті чоловіка, коли позивач усно звернулася до Семенівської районної державної нотаріальної контори для оформлення права власності на вказаний житловий будинок, нотаріус повідомила, що видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок буде не можливо, оскільки право власності на будинок не було зареєстроване у встановленому порядку. Сторона позивача вважає, що за позивачем може бути визнане право власності на вказаний будинок з господарськими будівлями за наступних підстав. Вказаний вище будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами було побудовано чоловіком позивача у 1975 році на відведеній для цього земельній ділянці. На той час питання набуття права власності регулювалося постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків». Даний правовий акт не пов`язував виникнення права власності на житловий будинок з проведенням його реєстрації. Це також підтверджено правовим висновком Верховного Суду України в цивільній справі 6-137цс13 від 18.12.2013. 31.01.1966 року наказом Мінкомгоспу УРСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка діяла до 13.12.1995 року (далі - Інструкція). Відповідно до п. 4 вказаної Інструкції реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у господарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особового рахунку на ім`я забудовника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Таким чином, померлим чоловіком позивача житловий будинок та господарські будівлі, які розташовані по [ADDRESS] , були зареєстровані відповідно до чинного на той час законодавства й вона стала власником житлового будинку та господарських будівель, що ніколи ніким не оспорювалось. 20.08.1987 позивач уклала шлюб зі своїм нині померлим чоловіком [PERSON] , який було зареєстровано Архипівською сільською радою Семенівського району Чернігівської області, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 9. З уведенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та Цивільного кодексу України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачалося, самовільно збудованими вони також не являються, так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України може здійснюватися за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, а саме спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог частини 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно встановлена також пунктом 1 частини 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень». В той же час в частині 5 ст. 3 цього ж Закону зазначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Також, згідно п. 4.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Відповідно до п. 4.15 цього Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювались рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення запису у погосподарську книгу, чоловік позивача, будучи юридично не обізнаним, своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив). Таким чином, право власності чоловіка позивача у встановленому законом порядку на цей час не зареєстроване. Зареєструвати право власності на даний час неможливо, оскільки власник майна помер. Відсутність у померлого документів про право власності на житловий будинок не можна визнати відсутністю у позивача права на спадщину на спірний житловий будинок. Тим більше, що право на спадщину після померлого чоловіка позивача ніким з фізичних чи юридичних осіб не оспорюється. В 2021 році позивач звернулася в органи БТІ та виготовила технічну документацію (технічний паспорт) на зазначений житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, яким підтверджується належний технічний стан будівель. Враховуючи ту обставину, що зараз позивач не має можливості оформити право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та надвірними спорудами, які фактично є власністю її родини, якою вона володіє багато років, та розташовані по [ADDRESS] , позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх невизнаних прав. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Голик Євген Валерійович, не прибули, представник позивача адвокат Голик Є. В. подав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, за змістом якої позов підтримав, просив його задовольнити та зазначив, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . На час смерті чоловіка позивачу було 54 років, зараз їй 65 років. Після смерті чоловіка позивач у передбачений строк звернулася до Семенівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, де була відкрита спадкова справа. Слід зазначити, що закон не зобов`язує спадкоємця оформлювати та отримувати свідоцтво про право на спадщину у певний строк, тобто це можна зробити у будь-який час. В подальшому, у листопаді та грудні 2010 року позивач оформила свої права на інше спадкове майно після смерті чоловіка, відмінне від спірного житлового будинку. Житловий будинок позивача на той час не цікавив і оформлювати спадкові права на будинок вона не бажала і цим питанням взагалі не займалася та не переймалася. З березня 2020 року в України розпочався карантин з метою запобігання гострої коронавірусної хвороби, який продовжується на даний час. Оскільки позивач через свій похилий вік знаходиться у зоні ризику щодо тяжкості можливого перебігу коронавірусної хвороби, вона вимушена була весь час знаходитися вдома на самоізоляції. Після проведення профілактичних щеплень у другій половині 2021 року, позивач вирішила приїхати до державного нотаріуса в м. Семенівка та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок. В листопаді 2021 року позивач отримала довідку в Семенівській міській раді щодо реєстрації житлового будинку в погосподарській книзі, а також виготовила технічний паспорт на житловий будинок. З цими усіма документами в листопаді 2021 року позивач звернулася до Семенівської районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, але нотаріусом їй було роз`яснено, що отримати таке свідоцтво буде не можливим, оскільки право власності на будинок не зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, і їй було рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на будинок у судовому порядку, що вона і зробила в листопаді 2021 року. Таким чином, до листопада 2021 року позивач не знала та не могла знати, що право власності на спірний житловий будинок їй буде необхідно визнавати в судовому порядку, таким чином позовна давність позивачем не пропущена. Проте навіть якщо така давність і пропущена, то сторона позивача вважає, що він пропущений з поважних причин, адже позивач має похилий вік, в країні з березня 2020 року діє карантин, в тому числі з обмеженням транспортного сполучення. Окрім того, для оформлення судакових документів необхідні чималі кошти, яких у позивача немає, оскільки вона живе тільки на одну пенсію. Звісно, що ряд зазначених вище факторів унеможливлювали швидке оформлення спадкових прав. Отже, сторона позивача просить доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності відхилити, а позов задовольнити повністю. Представник відповідача, Семенівської міської ради Чернігівської області, міський голова Деденко Сергій Іванович, у судове засідання не прибув, відзиву не подав, але подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, за змістом якої позов згаданим відповідачем не визнається повністю, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на главу 19 Цивільного кодексу України у зв`язку із спливом позовної давності. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Семенівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, державний нотаріус Доля Наталія Миколаївна, у судове засідання також не прибула, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори на розсуд суду зі зазначенням даних, що після померлого [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 168/2010 за заявою [PERSON] (позивача), 17.11.2010 видане свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю за обставин, викладених у позові, які знайшли своє повне підтвердження у судовому засіданні через те, що вони доводяться сукупністю відомостей доданих до позову копій документів (а. с. 5-16). Крім позивача на будинок ніхто не претендує. Через відсутність відповідної реєстрації права власності на житловий будинок зараз позивач не має можливості отримати вказаний будинок у власність інакше, аніж за рішенням суду. Позов відповідачем не визнається повністю, але у суду за присутньої достатньо ґрунтовної аргументації, викладеної у позові, немає аніяких перешкод для визнання права власності на зазначений будинок за позивачем на підставі положень ст. ст. 16, 328 Цивільного кодексу України. Вирішуючи питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, суд не убачає всіх елементів достатності підстав для цього, адже такий вкрай не виважений запропонований відповідачем підхід до вирішення даного спору, зважаючи на зазначені вище істотні доводи представника позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності позивачем, може призвести до ухвалення несправедливого по суті рішення, що, суд переконаний, є неприпустимим. Позаяк позивачем через свого представника доведено до відома суду суттєві вказані аргументи щодо поважності причин пропущення позовної давності й такі аргументи відповідачем не спростовані, а суду за правилами ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України надане право захисту порушеного права у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності, суд не убачає правових перепон для задоволення відповідної заяви представника позивача, адвоката Голика Євгена Валерійовича, щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також для визнання поважними причин пропущення позовної давності позивачем щодо пред`явлення позову в інтересах позивача й для задоволення вимог позивача за позовом в повному обсязі.

Outcome: approved